Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Hálából a felséges teremtô Istennek és az ô dicsôségére. Barsi Balázs Adventtôl Pünkösdig Konferenciabeszédek a pesti ferenceseknél az 1994-es egyházi évben Sajtó alá rendezte: Katalin Mária A kéziratot nyelvileg gondozta: Telek Péter-Pál Lektorálta: Hidász Ferenc Tartalomjegyzék


Barsi Balázs

Adventtôl Pünkösdig

Hálából a felséges teremtô Istennek és az ô dicsôségére.

Fr. Barsi Balázs O.F.M.

Adventtól Pünkösdig

Konferenciabeszédek a pesti ferenceseknél az 1994-es egyházi évben

Második kiadás

Hálás köszönetemet fejezem ki és kérem az Úr áldását mindazoknak a szolgálatára, akik segítségemre voltak, hogy Balázs atya beszédei nyomtatásban is megjelenjenek, így Hidász Ferenc és Telek Péter-Pál kisebb testvéreknek, Vékony Mártának és férjemnek, Reé Andrásnak.

Budapest, 1994. november

Katalin Mária

A kéziratot nyelvileg gondozta:

Telek Péter-Pál

Lektorálta:

Hidász Ferenc

ISBN 963 8243 04 X


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Advent

Hozzád emelem az én lelkemet, Uram!

A bûnbeesés

Úrjövet

Legyetek olyanok, mint mennyei Atyátok!

Nagyböjt

A megkísértés

Urunk színeváltozása

A templom megtisztítása

Úgy szerette Isten a világot, hogy egyszülött Fiát adta érte.

Eljött az óra, mikor megdicsôül az Emberfia

Szent Klára Virágvasárnapja

Húsvét

Az emmauszi úton

Jézus megjelenik az apostoloknak

Én vagyok a jó Pásztor

Én vagyok a szôlôtô, ti a szôlôvesszôk

A szeretet parancsa

Jézus mennybemenetele

Pünkösd

Vegyétek a Szentlelket!


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv második kiadásának elektronikus változata. A könyv 1994-ben jelent meg az EFO Kiadó gondozásábanaz ISBN 963 8243 04 X azonosítóval. Az elektronikus változat a szerzô engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a szerzô tulajdonában marad.

A könyvet Katalin Mária rendezte sajó alá, s a következô köszönetét fejezte ki:

Hálás köszönetemet fejezem ki és kérem az Úr áldását mindazoknak a szolgálatára, akik segítségemre voltak, hogy Balázs atya beszédei nyomtatásban is megjelenjenek, így Hidász Ferenc és Telek Péter-Pál kisebb testvéreknek, Vékony Mártának és férjemnek, Reé Andrásnak.

Budapest, 1994. november

Katalin Mária


Advent

Itt az óra, hogy felébredjünk álmunkból. (Róm 13,11)


Hozzád emelem az én lelkemet, Uram!

Krisztusban Kedves Testvéreim!

,,Isten az embert az ô képére és hasonlatosságára teremtette.'' Ez a Szentírás elsô kijelentése az emberrôl.

Ez nem valami stabilitást jelent, hanem azt, hogy olyannak teremtett bennünket, hogy vágyakozzunk rá. Az élô képmás akar találkozni az eredetivel. Megnevezhetetlen mélységes vágyakozás ez bennünk. Az egyetlen, amit az ember sosem fog tudni letagadni, akármennyire elállatiasodna, hogy a vágyaiban végtelen.

Ennek a negatív lenyomatát hordozzuk. A végtelen Istenre vágyunk. Az állat nem tudja és nem szenvedi azt a végtelenséget, amit mi. Isten megszánta Ádámot, amikor Évát melléje adta, hogy neki megfelelô segítôtársa legyen. A Bibliában ez azt jelenti, hogy segítôtársa az Isten felé vezetô úton. Most már nem kell egyedül hordoznia ezt a végtelen vágyat, hanem megoszthatja. De a bûnben ez a vágy is megromlott.

Az idôk teljességében azonban eljött az Isten szent Fia, aki Szûztôl született. Így a szüzesség abszolút ragyogást kap. Igazában a názáreti Jézus az, aki csont az én csontomból és hús az én húsomból. Csak Jézussal lehet hordozni és kibírni ezt a végtelen vágyat. A paradicsomi állapotból kiesett emberben megbetegedett az Isten utáni vágy. Elôször is darabokra hullt. A test kívánsága, a szemek kívánsága és az élet kevélysége formájában mutatkozik meg. Amikor Ádám olyan akart lenni, mint az Isten, szinte csak törmelék maradt ebbôl a hatalmas vágyakozásból. A sátán súgta neki, hogy olyan akarjon lenni, mint az Isten.

Az ártatlan ember nem határozza meg, hogy ô mire vágyakozik. Az ártatlan ember nem tudja, hogy ô ártatlan. A szentek sohasem tudták, hogy ôk szentek; bizonyos értelemben ôk is sötétségben voltak, mint mi, akik nem vagyunk szentek. Sajnos, mi nem is a szentséget akarjuk, hanem a szentséggel járó édességet. Azt az öntetszelgést, hogy milyen jó lehet a szentnek, mert mindennap nyugtázhatja, hogy folttalan és tiszta. Nem így van! A szent nem tudja magáról, hogy szent, és az ártatlan sem, hogy ártatlan.

Ádám nem határozta meg a vágyát, hogy mire vágyakozik, mert tiszta szíve vonzotta az Isten felé. Arra gravitált az élete. Ahogy most az önzésünk mûködik minden pillanatban bennünk, Ádámot ugyanúgy vonzotta valami az Isten felé, és a sátán most arra vette rá, hogy határozza meg, mi is ez. ,,Olyan akarok lenni, mint az Isten!'' -- és itt tévedett. Nem akarok olyan lenni, mint az Isten. Az Isten dolga, hogy milyenné tesz, én Istené akarok lenni! Egyre jobban az övé.

Természetesen most, hogy kiestünk a paradicsomi állapotból, Krisztus tanítása alapján meg kell határoznunk ezeket a vágyakat. Mire vágyakozik az ember, amikor romlott vágyai után megy? A legperverzebb, a legalantasabb vágyak kielégítésében is észre kellene vennie az embernek, hogy végtelenséget keres, Istent keresi. A prostituálttól kezdve a saját dicsôségét hajszoló, karriert csináló államférfiig mind az élô Istent keresik öntudatlanul. Mert minden kevés nekik. Krisztus tanítása újra megnyitja számunkra a világosság forrását, de most már világosan látnunk kell, hogy kire vágyakozunk.

Az ôskígyó az ártatlan embert tôrbe csalta azzal, hogy Ádám olyan akarjon lenni, mint az Isten. Az ôsbûn elferdítette az ember vágyát, hiszen egészen más arra vágyakozni, hogy isteni ember legyek, és egészen más, hogy az Istené legyek.

Egyszer, bizonyára a Szentlélek kegyelmébôl, egy csodálatos vallomást tettem Istennek: ,,Én sokkal boldogabb lehetnék, mint te, Istenem, mert neked nincs olyan jó Istened, mint amilyen nekem van.'' Jó embernek lenni! Akármennyi szenvedéssel is jár, jó az övének lenni! Figyeljük csak meg az adópénz jelenetben, hogy amikor az Úr Jézus megnézi azt a római pénzdarabot, amelyen a császárnak a képe van, azt mondja: ,,Adjátok meg a császárnak azt, ami a császáré, és Istennek, ami az Istené.'' Akkor ô arra gondol, hogy az ember az Isten pénze, az ô lenyomatát viseli. Az Úr Jézus egyben azt is kijelenti, hogy a császár nem Isten. De azt is, hogy mi, emberek, mindenestül az Istené vagyunk. A császáré csak a pénzünk lehet, az adónk, vagy bizonyos szolgáltatásaink, de mi nem vagyunk a császáré. Nem vagy te, testvérem, egyetlen rendé, egyetlen kormányé sem, senkié sem. Az Istené vagy! Ahogy Szent Pál mondja: ,,Minden a tiétek, ti Krisztuséi vagytok, Krisztus pedig az Atyáé.''

Milyen felszabadító gondolat ez, hogy az övé vagyok. Tehát nem akarok mindentudó lenni, nem akarok mindenható lenni, nem akarok végtelen szabad lenni, még örökkévaló sem akarok lenni, csak az övé akarok lenni. De mivel ô örökkévaló, ezért örökre az övé akarok lenni.

Igen, amikor az ember a végtelen tudásra vágyik, nem vágyik rosszra, de az ôskígyó megrontja ezt a vágyát. Egyrészt, hogy Isten nélkül akarj tudni. Nem a tudás rossz, hanem az, hogy Isten nélkül tudj. Testvéreim, ha Isten nélkül sokat tudunk, akkor semmit sem tudunk, mert a vágyaink végsô céljáról nem tudunk semmit. Másrészt, a gonosz az értelmet rossz irányba vitte, s ezt napjainkban is lehet látni. Az értelemnek kettôs funkciója van: egyrészt, hogy valamit meg tudjunk csinálni, hogy megoldjunk egy gyakorlati problémát. Például az ôsember hogy ne fázzon, bevitte a tüzet a barlangjába, és most ott tartunk, hogy a Holdra is elmehetünk. Ez nem rossz!

De az értelemnek nemcsak az a funkciója, hogy valamit megcsináljak, hanem, hogy rákérdezzek arra, alapvetôen mi végett vagyok a világon? Ez a szemlélôdô értelem! Arra kérdez, hogy az egész mire való? Hogy van-e értelme a létezésnek, az én létezésemnek, és hogy velem mi lesz.

Érdekes módon, minél jobban kifejlôdött (a reneszánsz óta) a világot birtokba vevô értelem, annál jobban elsorvadt a szemlélôdô értelem. Ezért nem csoda, hogy az ûrhajóval és a televízióval megáldott embert hirtelen örvény veszi körül, lehúzza a mélybe, és öngyilkos lesz, mert az egésznek nem látja az értelmét. Ez a végtelen tudásra törekvés és a hatalom szédülete, a mindenhatóság bûvölete. Isten nélkül akarunk istenné lenni.

Megkérdezték többen a múlt rendszerben: Hol van az Isten? A lombikban? Nem kell a fizikában emlegetni, a fizika nagyszerûen mûködik Isten nélkül is. Hol van az Isten az ûrhajó szerkesztésében? Tudjátok, hol? A lombikot kezében tartó ember szívében és az ûrhajót szerkesztô ember szívében. Annak a szívében, akinek például megszakad egy szeretetkapcsolata, és azon gondolkodik, hogy öngyilkos lesz. Benne ott van az Isten. Ott van a vágyainknak a legmélyében, abban a gyöngeségben, amit szeretetnek nevezünk.

Életünk rettenetes sötét éjszakáin a hatalom hirtelen úgy mutatkozik, mint ami képtelen boldoggá tenni bennünket. Vagyis semmit sem tudok elérni az én tudományos technikai mindenhatóságommal. Igen, az Isten nélkül gyakorolt képességek, kibôvített lehetôségek úgy mutatkoznak, mint abszolút csôd. Nem vezetnek el a boldogságra. A sátán még többet is tett. Ezzel az Isten nélküli mindentudásra és mindenhatóságra való törekvéssel még akaratunkat is megrongálta. Miért? Mert az akarat nem arra való, hogy bármit megtegyek, hanem, hogyha látom a legfôbb célt, akkor ôt akarjam. Ha magamban hallom és érzem az élô vizek csobogását, az örök halmok kívánságát; akkor az akarat azt akarja, ne pedig mást. Hogy ne szétforgácsolva törjön mindenhatóságra, hanem hogy a Mindenhatót akarja. Nem nekem kell mindenhatónak lennem, hanem a Mindenhatóé kell lennem.

Ugyanígy, végtelen szabadságra is csábította az ôskígyó az embert, és csábítja ma is. Figyeld csak meg! Hova érkeztünk el a huszadik században? Mirôl szól a média mindennap? Abszolút szabad vagyok. Meghatározhatom a nememet. Eldönthetem, meghatározhatom, hogy a magzat megszülessék-e vagy sem. Nincs a tízparancsolatnak olyan parancsa, amit le ne lehetne szavaztatni a modern parlamentekben. Élet és halál fölött döntök. Abszolút szabad vagyok!

Ebben is kettôs az elferdülés. Egyrészt, az ember Isten nélkül akar szabad lenni, pedig a szabadságnak egyetlen funkciója van, hogy az abszolút értékhez odatapadjon, hogy odaadja önmagát. Az iránytûben a tû mozgásának nem az a célja, hogy össze-vissza kalimpáljon, hanem hogy az irányt mutassa. A kincskeresônek nem az a célja, hogy keressen, hanem hogy egy igen nagy, értékes kincset találjon és akkor örömében eladjon mindent, hogy azt megvegye. A szabadság nem teljesedhet be a végtelenül szeretett lény nélkül. Nincs értelme. Nem a szabadság boldogít, hanem a szeretet. Másrészt, az igazi szeretetben nem is akarok szabad lenni. Ha egy szeretetkapcsolatban szabad akarok lenni, akkor az a szeretet beteg. Az igazi szeretetben rab akarok lenni. A szeretetnek ez a logikája.

A szabadság arra való, hogy odaadjuk. Csak addig funkcionál, amíg a végsô értékhez hozzá nem tapad. Az Isten nélküli szabadság a szabadság abszolút megbetegedése. Nézzétek a mai ideológiákat és a mai emberi gyakorlatot! Nézzétek a szabadság melléktermékeit! A kosárszámra kihordott magzatokat, amelyeket valahol elföldelnek, a szétdúlt családokat, a háború tüzében égô Balkán-félszigetet.

De nemcsak ebben mutatkozik meg a bûnbeesett ember szabadságának a megbetegedése, hanem abban is, hogy a szabadság, amely már képtelen a szeretetre, az önszeretetnek lesz a rabja. Amikor valaki bejelenti, hogy elmegy szerzetesnek, akkor megkérdezik tôle: ,,Te élve el akarod ásni magadat? Hát nem akarsz szabad lenni?'' Szeretném ilyenkor megkérdezni: Bocsánat, milyen szabadságra gondolsz? Például, hogy ihatsz-e sört, amikor akarsz? -- Hát ez a szabadság? Hogy bármit, bármikor megtehetek? Hát nem az a szabadság, hogy örömmel odaadom az életemet?! Nem ez a legnagyobb döntése az embernek?! Amikor minden külsô tényezôtôl függetlenül, sôt, néha azok ellenére önmagáról dönt. Ez az akarat önmeghatározása, az akarat legnagyobb tette! Isten is így szabad. Hiszen ôt nem a külsô dolgok befolyásolják. Istent semmi sem befolyásolja. Ezért mondja Krisztus: ,,Így tetszett neked, Atyám.''

Isten egyetlen mûvét sem azért tette, mert mi kiváltottuk belôle. Nem azért jött el, mert vétkeztünk, hanem mert el akart jönni. Karácsony akkor is lett volna, ha soha nem lett volna bûn. Istent semmiféle emberi döntés nem befolyásolja, nem hat rá, csak akkor, ha ô maga akarja. Isten önmagát határozza meg, és önmagából él. Az akaratnak ez az önmeghatározás a célja, nem pedig az, hogy a végtelen Szeretet ellen tudjunk dönteni és felszabadítsuk tôle magunkat.

Nagyon sokba fog még kerülni Európának az úgynevezett felszabadító hadjárat, amelyet az Evangélium ellen folytat. De Isten megengedi. S majd lesznek kiégett országrészek, kiégett területek, de lesz egy-két, talán négykézlábon járó nyomorék ember is, aki az Evangéliumot komolyan veszi. Ez a maradék elindulhat újra, mert Isten nem érzelgôsen szeret, de szeret!

Hol kezdôdik a szabadság? Ott, ahol azt mondja Mária: ,,Íme, az Úr szolgálóleánya, legyen nekem a te igéd szerint.'' Hol kezdôdik a szabadság? Amikor Pünkösdkor, Péter beszéde után azt kérdezték a jeruzsálemi zarándokok: ,,Testvérek, mit cselekedjünk?'' Amikor Francesco ezt kérdezi: ,,Uram, mit akarsz, hogy cselekedjem?'' Amikor az Úr így tanít bennünket imádkozni, hogy: ,,Legyen meg a te akaratod.''

Látjuk tehát, hogy a bûnbeesett embernek a legmélyebb betegsége az Isten utáni vágy megbetegedése. Minden vágy Isten utáni vágy, csak nem tudjuk. Ne beszéljen elfojtásról Freud nyomán az, aki letagadja ezt a vágyat, az élô Isten utáni vágyakozást. Freudnál nagyobb pszichológusok is születtek, akik látták, hogy van Isten utáni vágy az emberben. A nemiség semmi hozzá képest. A nemi vágyaknak konkrét és fönséges gyümölcse a szerelem és a gyermek. Mögötte azonban ott lobog a végtelen élet utáni vágy. S ha ezt a vágyat lecementezzük, ha ezt elfojtjuk, akkor ôrülteket termelünk ki és összezavarjuk az emberi életet.

Isten utáni vágyunk megbetegedett. Ez azt jelentette, hogy darabokra hullt. Azt mondja Szent János elsô levelében: ,,A test kívánsága, a szemek kívánsága, az élet kevélysége nem az Atyától való.'' A paradicsomi állapotban levô ember a nemiséget, az anyagiak birtoklásához való vonzódást és az önértékelést szentségként élte meg, anélkül, hogy szembefordult volna Istennel. A bûnbeesett ember bálványozza ezt a hármat. Figyeljétek meg! A termékenységi kultuszok bálványozták a szexualitást. Azt állították: a nemiség isten, az ember nem tud uralkodni rajta. És leborultak a szex-isten halványa elôtt. Ma is sokan imádják ezt az ôsi bálványt. A birtoklás utáni vágy, a kevélység és az önimádat a császárokban mutatkozott meg, valamint a hódító gnosztikus vallásokban, amelyekben úgy gondolja az ember, hogy ô isten, mert minden isten.

Ez a három nagy bálványimádás folyt az Újszövetség elôtt. De a bálvány nem mindenestül rossz. Volt annyi esze az ókori embernek is, hogy tudta: a konkrét bálvány kapcsolatban van a természetfölöttivel, a fôistennel. Manapság sok ember még erre a szintre sem jut el. Ma a szexualitás, a birtoklási vágy és az önimádat nem mint bálványimádás mutatkozik, hanem mint abszolút önmegvalósítás. Az önimádatnak a legfurcsább, Istentôl teljesen elszakadt módja. Ezek a régi, ókori vallási köntösbe öltözött emberi vágyak legalább emberméretûek voltak, és mindig Istenre vonatkoztak, nem úgy, mint ma.

Ezért, testvéreim, becsüljétek meg a katolikus egyházban a kezdetektôl fogva jelenlevô aszkétákat és szüzeket. Az ember igazi felszabadító hadjáratát vezették. Azok a bozontos, torz, nevetséges alakok ott a pusztában azt mondták, hogy a szexualitás nem isten, csak szexualitás! A birtoklás és az anyagi dolgok csak anyagi dolgok, csak birtoklás, de nem isten. A császár nem isten, csak császár!

Ez vérre menô harc volt! Ezzel Európát szabadították fel. A világ nôtt bennük! És hova züllött le ma Európa az ôskígyó csábítására?!

Érdemes felfigyelni arra, hogy mielôtt valaki a Hiszekegyet elmondaná keresztségekor, azt kérdezi tôle az Egyház, hogy: ,,Ellene mondasz-e az ördögnek? Minden cselekedetének és minden pompájának?'' -- Ha a vágyaid nem vesznek jó irányt, ha nem mondasz abszolút nemet az alapvetô rossz irányokra, akkor a Hiszekegy nem abban az erôtérben, abban az emberi kontextusban születik meg, ahol meg kell születnie. Akkor üres vallásoskodás lesz csupán belôle, semmi egyéb, ahol egy életen át nagy bûnökben vergôdsz. Ezért kezdi a Szentegyház a Lélek hatására Adventtel az egyházi évet, mert nagy tisztulást akar. Ne mondd azt, hogy hiszek benned, Uram, hanem elôbb mondd a sátánnak: Nem! Nem! Nem!

Mit mond Szent Pál? -- ,,Ti még nem mentetek el a véretek ontásáig a bûnök elleni harcban.''

Kereszténységünk megalkuvó lett. Igen, az Egyház is nagyon mérgezett! Krisztus nem paktált a gonosszal, hanem kegyetlenül ellentmondott neki. Ez a háromszoros nem, amelyet ô is kimondott megkísértésekor a három bálványnak, a vágyak felszabadítása lett, és az én vágyaim is csak így szabadulnak fel, hogy kimondhassam: Tebenned bízom, Atyaisten, Jézus Krisztus és Szentlélek. Nemcsak úgy bízom benned, mint a bálványaim mellett egy újabb bálványban.

Milyen zseniális a szent liturgia, hogy az egyházi évet Adventtel kezdi. A Szentlélek az Isten utáni vágyat keltegeti bennünk, hogy meggyógyítson. Ott kezdi, ahol a romlás kezdôdött bennünk. Nem bûnbánattal, nem azzal, hogy Istent felismerd. Ez kevés. Vágyakozz utána! Semmi és senki sem hiányzik nekem, csak te, én Istenem. Te pedig azért hiányzol, mert nem eléggé vágyakozom rád. Ezért adja ajkunkra az Egyház Advent elsô vasárnapjának introitusában: ,,Hozzád emelem az én lelkemet, Uram, mert kik téged várnak, meg nem szégyenülnek.'' -- és: ,,Rorate coeli desuper, et nubes pluant justum''. (,,Harmatozzatok, egek, onnan felülrôl, és a felhôk essék az igazat.'')

Ezért adja ajkunkra a zsoltáros imáit:

,,Isten, én Istenem, tehozzád ébredek virradatkor.''

Felébredtél már Istenre? Szabad másképp felébredni?!

,, Téged szomjazik az én lelkem, utánad sóvárog az én testem.''

Sóvárgott már a tested az Isten után?

,,A puszta és úttalan és víz nélküli földön így jelenek meg szentélyedben elôtted, hogy lássam hatalmadat és dicsôségedet, mert jobb a te irgalmasságod, mint az élet. Az én ajkaim dicsérnek téged. Így áldalak téged életemben és a te nevedben emelem fel kezeimet. Ha rólad emlékezem ágyamon, reggel is rólad gondolkodom, mert te lettél segítôm és szárnyad árnyékában örvendezem. Lelkem hozzád ragaszkodik, és a te jobbod fölvett engem.''

Az Egyház most Izrael kétezer éves várakozásába helyez bennünket. Figyeljük meg a gyönyörû Ó-antifónákat. Úgy szólítjuk meg Krisztust, mintha még meg sem testesült volna: ,,Ó, Bölcsesség, ó, Dávid kulcsa, ó, Jessze gyökere, jöjj el!'' És Isten az ô örökkévalóságában egyszerre hallja a kereszténységnek és Izraelnek ezt az imáját, mert számára nincs idô. És képzeljétek el, a mi imádságunk Krisztust hozza a földre. A mi Krisztus utáni vágyakozásunkra válaszol Isten, amikor szent Fiát elküldi hozzánk. Igaz, hogy Isten mindenképpen el fogja küldeni szent Fiát, de nem akarta úgy elküldeni, hogy ne legyenek, akik vágyakoznak utána. Így a megtestesülés nemcsak abszolút kegyelem, hanem imameghallgatás is. A mi mostani imádságunkat hallgatta meg akkor. Mindez nem puszta játszadozás az idôvel, hiszen Isten örökkévaló. Karácsony elôttre helyezzük most magunkat, és Isten az örökkévalóságban hallja azt, hogy kérjük az ô szent Fia elküldését. Advent ezért megrendítô idô.

Talán azt mondod, testvérem, hogy te most nem tudsz vágyakozni Istenre: vagy van vágyam, vagy nincs; ezen az ember nem uralkodhat. Mondhatod, hogy te nem vagy az, aki most Istenre vágyakozik. Neked most elég lenne egy kicsit több békesség, egészség stb. Nem így van: igazából Isten hiányzik neked, testvér. Senki és semmi más.

Az Isten utáni vágyat ez a szent idô a hívô emberben nem úgy akarja felszítani, hogy érzelmeket korbácsol fel bennünk, hanem az értelmünkre hat, gondolkodásra késztet. Figyeljük meg a római liturgia misekönyörgéseit, amelyeket némelyek unalmasnak tartanak, mert elszoktak a gondolkodástól. A hittôl megvilágosított értelemnek meg kell valamit fontolnia és ebbôl születik a vágyakozás.

Testvérek, az elsô keresztények 300 évig nem ünnepelték a Karácsonyt. Akkor vezették be Karácsony ünnepét, amikor egyes eretnek tanítások megkérdôjelezték Jézus teljes istenségét. Egy Basilides nevû gnosztikus eretnek kezdte elôször ünnepelni Vízkeresztet. Miért? Mert számára Jézus megkeresztelkedésének jelenete azt bizonyítja, hogy Jézus nem volt Isten, csak a Szentlélektôl megszállt próféta. Erre az Egyház bevezette Vízkereszt és a Karácsony ünnepét. Ez az ünnep eretnekek ellen szól, dogmatikus ünnep. Igazságot ünneplünk. Nem gyôznek a szentatyák arról beszélni régi karácsonyi beszédeikben, hogy ez a betlehemi gyermek Isten. S ôk így szólnak a hívekhez: ,,Fontold meg, ó, keresztény lélek!'' -- Nemcsak az a teofánia, Isten-jelenés, mikor színében elváltozik, hanem Jézus életének minden perce az. A születése is! Jézus nem a keresztségkor lett Isten, hanem Isten volt Betlehemben is (fogantatásában is és a világ kezdete elôtt is).

Ha belehallgatunk Karácsony legnagyobb szónokának, Nagy Szent Leónak beszédeibe, akkor egyébbel sem találkozunk, mint megfontolni való ténnyel. Karácsonykor le kell ülni és gondolkodni kell elsôsorban, nem pedig érzelegni. Az érzés majd utána jön. Sajnos, ma Európát az érzelgések, vagyis a nagy, hiteles érzések utánzatai irányítják, és elég pár csillogó papír, egy giccsesen elôadott Stille Nacht, hogy az ember érzéki érzelemmel meghatódjon egy estére vagy egy éjszakára, de jobbá nem lesz. Nem ez a Karácsony. Karácsony az Isten megtestesülése. Enélkül gúnyt ûzne belôlünk ez az ünnep. Nem a család ünnepe, legfeljebb annyiban, amennyiben Isten egy családba született bele. Nem a szeretet ünnepe, hanem Istennek az ünnepe, aki maga a szeretet. Karácsony dogmatikus ünnep!

Valóban elhiszed, hogy az, aki Mária méhébôl pár perce született, sír és csak biológiai funkciói vannak -- mindenséget tartó Isten? Elhiszed? Ha nem hiszed el, akkor miért vagy jelen a szentmisén? Ugye, hogy nem fontoltad meg eléggé? S mertél 20-30 évig eljárni a templomba!

Elfogadod azt, hogy akit Mária most tett tisztába és akit most szoptatott meg, az a teremtô Isten? Hogy ez nem valami mítosz? Valóban belegondoltál Karácsony titkába? Rakjuk félre szépen a karácsonyi érzelmeket, elég volt belôlük. Semmire sem megyünk velük, egy hét múlva talán összeveszünk, s a család ott van, ahol volt. Fontold meg, keresztény lélek, hogy ez a ma született gyermek maga a testté lett Ige, az örök Isten!

Gondolj bele, hogy az, aki a mindenséget összetartja, most tehetetlen! Íme, a halhatatlan halandó lett! Íme, az örökké boldog most sír! Íme, a mindenható most tehetetlen! Íme, a mindentudó most nem tud semmit! Íme, a mindenek teremtôje Mária által, az ô méhébôl mint teremtmény mutatkozott meg!

Fontold meg! Gondolkodj el! Enélkül ne vásárolj és ne takaríts, mert nincs értelme! Öntsünk tiszta vizet a pohárba, a szívünkbe! És miután elgondolkodtál, határozd el magad. Ehhez viszont akarat kell. Ezután majd megindulnak az érzelmek, de milyen érzelmek! Sírva fogsz leborulni a Szentség elôtt. Érzelgôsség és sok édeskés ének helyett énekeld a Szentírás szavait:

,, Gyermek született nekünk!

Fiú adatott nekünk!''...

és:

,,Én Fiam vagy Te! Én ma szültelek téged.''

(Éneklô Egyház)

Az öröktôl megszületô Isten Fia most Emberfia lett. Testvéreim, ha Karácsony régi nagy szónokait hallotta volna a mostani magyar katolikusság, akkor unatkozott volna, mert azok nem újsághíreket és érzelmes történeteket meséltek. Nagy Szent Leó és Szent Ágoston az értelmünkre apellál. Fontold meg, gondolj bele: Isten emberré lett!

És ekkor felkel szívünkben az Isten utáni vágyakozás.

És ekkor elindul és megtisztul bennünk az Isten utáni vágy, elindítja az akaratot és ez megváltoztatja életünket.

A megtestesülés olyan hatalmas tény, amit az ókori misztériumvallások vagy a nagy keleti vallások el sem tudtak képzelni. A görögök például legfeljebb istenek kirándulásáról, megjelenésérôl, istenek és emberek szerelmi kalandjából született félistenekrôl tudtak, de nem az istenség megtestesülésérôl. Az utóbb megkeresztelt pogány népek, amilyen a magyar is, még most sem fogadták el egészen a megtestesülést, és sokan úgy gondolják, hogy Isten úgy lett emberré, hogy felvette a test ruháját. Például a gyermek Jézus emberi értelmével mindent elôre tudott. Nem: ,,Mindenben hasonlóvá lett hozzánk, a bûnt kivéve.'' Nem félisten, nem isteni ember, hanem Istenember. Ez az egyetlen örömhír, ez vágyaink kútforrása.


A bûnbeesés

A legmagasabb fokú teológiai gondolkodás a prédikáció. Ez elsô hallásra talán megdöbbentô, de tapasztalatból beszélek. Mondhatná valaki, hogy a szemlélôdés a legmagasabb foka az Istennel való kapcsolatnak, és ezért talán a teológiai gondolkodásnak is ez a legmagasabb foka. Nem az, hiszen a szemlélôdés nem gondolkodás, hanem a gondolkodás hirtelen felfüggesztése, rácsodálkozás. Igen, ez a legmélyebb forrása a teológiai gondolkodásnak, mert csak a hatalmas szeretet, az igazi csodálkozás indítja az embert arra, hogy hirdesse Isten igéjét. Csak egy ilyen hatalmas csodálkozás érdemli meg, hogy az értelem minden erejével a nyomába szegôdjék, igazában csak egy életjelenség érdemli meg azt, hogy kutassuk.

Az értelem nyomába szegôdik a szemlélôdésnek, de a saruszíját meg kell oldania, nem közelíthet az égô csipkebokorhoz. Viszont az a kötelessége, hogy elgondolkodjon. A szemlélôdés közelít, sôt Istennel egyesít, a teológia megáll, letérdel, figyel és fogalmaz.

Nagy teológus nincs szemlélôdés nélkül. Mindegyiknek (és a nagy igehirdetôknek is) az életében ott volt ez a mózesi élmény. Melyik apostolnak nem volt ott az életében? Gondoljunk csak a színeváltozásra, a Feltámadottal való találkozásra. Saul életében ott volt a damaszkuszi út. Annak az igehirdetô papnak, akivel nem történik valami hasonló -- még ha a csendes hit homályában is --, nincs mondanivalója. Az élet igéit kell ugyanis hirdetni nektek, mert az élet megjelent a Földön. El kell mondanunk azt, amit láttunk, kezünkkel tapintottunk, és amikor próbáljuk nektek elmondani, ez lesz a legmagasabb fokú teológiai beszédhelyzet, nem a katedra.

Mondhatnád azt is, hogy a meditáció, a magányos elmélkedés, az Istenrôl való gondolkodás mégiscsak a legmagasabb fokú beszéd Istennel és Istenrôl. Ott azonban nincs a szemed elôtt a hívôk serege. Kell, hogy a papnak az élete szembesüljön az Igével, hogy azt hozzá alakítsa. A magányban kaphatok felismeréseket, de mégis megdöbbentô tapasztalat, hogy csak akkor lesz teljes a felismerés, amikor próbálom elmondani nektek.

Valahogy úgy, ahogy Mária Magdolna látta azon a hajnalon a kertészt. A kertészben hirtelen felismerte az ô Mesterét. De csak akkor lett teljessé a hite, amikor az apostoli egyházhoz futott, mert ott már azt mondta: ,,Láttam az Urat.'' Csodálatos teljességre jut a papnak a hite akkor, amikor a hívekhez akar szólni, mert ekkor az egyéni látástól az Egyház közösségéig jut el. Az is elôfordulhat, hogy a magányos elmélkedô ráébred -- a kegyelem hatására -- valami végtelenül ragyogó igazságra. Ez az igazság akkor válik teljesen világossá számára, amikor tettekben nyilvánul meg. Az igehirdetô számára akkor, amikor prédikál.

Szent Erzsébet tudta, hogy aki jót tesz egynek is a legkisebbek közül, Krisztusnak teszi. Mégis, akkor tapasztalta meg ezt az igazságot, amikor gyakorolni kezdte: akkor az ágyában fekvô koldusban a töviskoronás Krisztust látta meg. Tehát amikor az elmélkedésbôl a cselekvésbe megyünk át, vagy amikor a pap az elmélkedésbôl az igehirdetésbe, akkor érjük el a megértésnek a legteljesebb pillanatát. Nincs az Egyházban nagyobb pillanat, mint az igehirdetés, amely a konszekrációhoz hasonló. Hiszen Urunk azt mondta, hogy ,,aki hallja az én igéimet és hisz abban, az átment a halálból az életbe. S eljön az óra, amikor a halottak meghallják az Isten Fiának a szavát és elôjönnek a sírjukból.'' És hozzáteszi: ,,Ez az óra most van itt.'' -- az igehirdetés órája.

Aki az igehirdetés feladatát kapta, vegye tudomásul, hogy elsô számú jócselekedete maga az igehirdetés. Így gondolkodtak a szent apostolok, amikor azt mondták: ,,Nem volna rendjén, hogy elhanyagoljuk az Isten szavát.'' A papságnak nem szabad elhanyagolni az Isten szavát. A papnak rá kell érnie Istennel lenni, minden más csupán másodlagos, vagy következmény. Tehát ne hanyagoljuk el az Isten szavat az asztal szolgálata miatt. Ezért szemeltek ki a közösségbôl hét jó hírben álló, Szentlélekkel eltelt bölcs férfiút, ôk pedig az imádságnak és az Isten szava szolgálatának szentelték magukat, vagyis a csendes meditációnak, amelynek a gyümölcse az igehirdetés.

Higgyétek el, hogy Szent Pál maga is hirdetve értette meg jobban az Igét. Egészen világos ez, hiszen tudta azt, hogy Krisztus az Úr, de csak amikor a kolosszeiek felvetették a problémát: vajon ura-e az angyali lényeknek (ezeknek a csillagokat mozgató hatalmasságoknak), akkor döbbent rá arra, hogy Krisztus abszolút Úr, tehát a kozmosznak is az ura.

Az ige egyébként táplálék, ezért is jócselekedet. Az igehirdetés a legnagyobb jócselekedet, amelynek végzése közben az igehirdetô pap valami teljességre ébred rá, amelyet magányos és a maga számára végzett elmélkedésében legfeljebb sejthet.

Kedves testvéreim, az igehirdetô papnak szemlélôdô és elmélkedô embernek kell lennie. A megértés órája, a teljes megértés órája (amennyire ez lehetséges a földön) az igehirdetés eseménye. Mindezt azért mondom, hogy megosszam veletek örömömet, és tudjátok, hogy én csak abból adok nektek, ami az Úré és a tiétek. Nemcsak engem használ fel az Isten, hanem titeket is, a hiteteknek a figyelmét. Ezt ti nem látjátok innét, az igehirdetés helyérôl, azt a szomjúságot, amely a szemekben van, a hitnek a szomjúságát. Nem passzív magatartás ez. Gondoljátok csak meg, hogy az Úr Jézus azért szaporította meg a kenyeret, mert éheztek a kenyérre. Az ige kiosztásának a pillanata a kenyérszaporítás állandósított csodája az Egyház életében, amelynek elsô számú tanúja maga a pap. Hiszen tudja, hogy nem volt egyebe, csak öt árpakenyere meg két hala, és megosztás közben maga az Úr szaporította meg az eledelt. De ha ti nem éheznétek, az Úr nem tenne csodát.

A ti éhezésetek az igére inkább okozója ennek a vasárnapról vasárnapra megújuló csodának -- amelyet az Úr velünk tesz --, mint az általam elôhozott száraz kenyér és hal. Ezért állítom, hogy az igehirdetés szituációja a legmagasabb teológiai szint az Egyházban, nem a katedra. A katedrának ezt kell szolgálnia. Hiszen itt egy csodálatos párbeszéd folyik, hitben történô beszélgetés Krisztussal.

Azt is el kell mondanom, hogy az igehirdetésre készülô pap soha nincs egyedül. Talán a szemlélôdésnek a pillanatait kivéve mindig látom azt a sokaságot és benne magamat is, amelyrôl az Úr azt mondta: ,,Szánom a tömeget. Megesett rajtuk a szíve, mert elcsigázottak voltak és olyanok, mint a pásztor nélküli juhok.'' Titeket látva kaptam mindazt, amit kiosztok nektek.

A múlt vasárnap arról beszéltem, hogy az Isten az embert az ô képére és hasonlatosságára teremtette, és rájöttünk, hogy ezt nem statikusan kell érteni, hanem inkább mozgásként. Az ember mérhetetlen nagy vággyal vágyakozik Isten után. A bûn ezt a vágyat rontotta meg, aminek következtében ez a vágy széttöredezett, más alakot öltött. Sôt talán az a legnagyobb romlás, hogy sokan egy életen át nem tudják, mi a bajuk! Hogy Isten a bajuk, hogy ôrá vágyakoznak. Ezer nevet adunk a vágyaknak, és vergôdünk a vágyak hálójában, mert talán soha sem vettük észre, hogy egy valamire vágyakozunk: az élô Istenre.

De nézzétek csak, a paradicsomon kívül a pusztaságban felemeltetett a szent Kereszt és rajta függ az egyszülött Fiú, akinek oldalát megnyitotta a katona lándzsája, és az ô oldalsebe -- amelybôl vér és víz folyt ki -- gyógyítja meg Ádám oldalát. Semmi és senki más.

Advent az Isten utáni vágynak, a gyógyításnak az ideje. De a mai napon megkérdezhetnénk, hogyan történt Ádám bukása? Jó lenne látni, jó lenne behatolni ebbe a titokba, hogy lássuk a gyógyítás módját is.

Miben állt Ádám vétke? A vágyaiban. Hogyan rontotta meg ôt az ôskígyó? Arra csábította az embert, hogy olyan legyen, mint az Isten. De tudta-e a sátán, hogy milyen az Isten? Nem. Ô a bûnbeesés elôtt ártatlan angyali lény volt. Hinnie kellett volna, hogy az Isten szeretet. Az angyalok annyit tudtak csupán, hogy az Isten szereti ôket. De hogy ez az Isten belülrôl milyen, hogy van-e még valami, ami felülmúlja benne a szeretetet, vagy csupa szeretet, ezt nem tudhatták, mert az angyalok nem ismerték a Szentháromságot. Szent Pál apostol mondja, hogy az angyali világ is csak Pünkösd után, a vándor igehirdetô apostoloktól tudja meg a nagy hírt, hogy Isten Szentháromság, hogy Isten elküldte Egyszülöttjét a földre.

Annyit tudtak, hogy Isten végtelenül szereti ôket. Tudták a teremtésbôl és a vele való kapcsolatból. De nem tudhatták, hogy vajon az Isten önmagában szeretet-e? Hogyan lehet egy személy szeretet? Kit szeret? Önmagát szereti? Azt tudták, hogy ôk szeretve vannak. De azt hinniük kellett, hogy Isten belülrôl is, nem csupán irányukban, maga a szeretet. Az angyaloknak is volt egyfajta adventjük, a hitnek az a hatalmas adventje, amíg Krisztus megjelent a földön. Addig sok mindent csak hinniük lehetett. Egy nagy szellemnek talán nehezebb elhinnie azt, amit mi elhiszünk -- megtapasztalván a szeretetet --, mert a szellem tudni vágyik.

Vajon Istenben van még más is? Vajon a hatalma felülmúlja a szeretetét? S ha nem fogadták el azt, hogy Isten maga a szeretet (nemcsak irányukban az), akkor megjelent bennük a hatalmi Istennek a képe. Ez volt talán a próbatétel? Ha Istenben van valami, ami túlterjed a szeretetén, akkor a szeretete csak csalétek, akkor a szeretet csak uralomvágyának kiélése?! Maga a sátán akart olyan lenni, mint az Isten. Vagyis olyan, amilyen képet ô alkotott az Istenrôl. Olyan hatalmas szeretett volna lenni. Pedig arra kellett volna törekednie, hogy olyan legyen, amilyennek hitében ismerte meg. Csupa szeretet. Isten próbára tette az angyali világot. Talán a próba ez lehetett. Az angyali világ ekkor még nem látta a Szentháromságot, csak tapasztalta a rááradó szeretetet.

Figyeljük csak meg, a bukott angyal az embert is ezzel kísérti. Felkelti benne az ô boldogságára irigy Isten képét. Megdöbbentô ravaszság: ,,Valóban mondta Isten, hogy a Paradicsomkert egyetlen fájáról sem ehettek?'' Íme, egy kérdésbe ágyazott hazugság! Fordítsuk csak át kijelentô mondatba: Isten azt mondta, hogy a kert egyetlen fájáról sem ehettek. Ez nem igaz. Az egész kert az övék volt. Az az egyetlen kis fa, amelyre a tiltás vonatkozott, szinte szabadságuk megmentôjének színpadi kelléke volt. Minden a tiétek, ott áll egy fa, ahhoz ne nyúljatok! A szabadságuknak szinte az utolsó, a legkisebb próbája. Figyeljétek meg, mivel kísérti meg a sátán az embert: Ugye, nem ehettek a Paradicsom egyetlen fájáról sem? -- Így a sátán lehetôséget ad az embernek, hogy védelmébe vegye az Istent. Ez szörnyû! Olyan, mint amikor kezdjük szalonképessé tenni Istent az ateisták elôtt.

Figyeljük meg Évát, mit válaszol: ,,A Paradicsom, kertjének valamennyi fájáról ehetünk. Isten csak azt mondta, hogy a Paradicsom közepén álló fáról ne együnk és ne is érintsük, mert akkor meghalunk''. Éva már ekkor elbukott. Miért? Bekapta a horgot, amelyen a csali az emberre irigy Istennek a képe. Most már arra húzza a sátán, amerre akarja. Tudniillik Éva egy fél mondattal többet mondott, mint ami az igazság: ,,Ne is érintsük''. Ezt Isten nem mondta. Tehát az ember agyának vásznára gyönyörûen kirajzolódott az emberre irigy Isten képe, aki csak szeretgeti az embert, de belülrôl a hatalmi mánia irányítja. Megszállottja annak, hogy rabszolgái legyenek, akik mindig dicsôítik. Nézzétek a fiatalokat és magatokat és az emberiséget évezredek óta, nem ez a mi igazi kísértésünk? Hogy Isten igazából nem akarja, hogy boldogok legyünk, hiszen oktalanul tilalomfákat állít.

Az elsô, amit hamar meg kell tanulnunk, hogy a sátánnal nem szabad szóba állni. Amikor ô veled Istenrôl beszélget és kétségbevonja Isten szeretetét, úgyis alulmaradsz. Másodszor, ha valaki sajnál téged, mert Isten szolgája, szolgálója vagy, akkor fordulj sarkon és szó nélkül hagyd ott. Engem ne sajnáljanak, mert az Istené vagyok. Ez a sajnálat mérhetetlenül szennyes. Elindítja az önsajnálatot az emberben, felkelti az emberre irigy Istennek a képét, aki nem csupa szeretet. Igaz, hogy jó velünk szemben, de szeretete csak eszköz, amellyel az embert mögöttes céljaihoz meg akarja nyerni.

És itt következett be a zuhanás, a végtelen nagy zuhanás. Nem az lenne a baj, ha az ember olyan akarna lenni, mint az Isten, hanem ha olyan akar lenni, mint az az isten, akit ô magának elképzelt, egy hatalmi isten. Amikor az ember az életében valami többet is akar, mint a szeretetet. Rettenetes zuhanás ez, legyen bár látszatra ártatlan dolog. Ha valaki megszállottja annak, hogy mûvész lesz, vagy ünnepelt személyiség, annak vége. Ha a szeretet fölé helyezett bármiféle más cél megigéz, ez maga a bûn vonzása!

Az angyali világ is így zuhant a mélybe, és Ádám is. A Jelenések könyvébôl kiderül, hogy ez volt a csatának a lényege. Hiszen Mihály neve is azt jelenti, hogy ki olyan, mint az Isten? Mert Szent Mihály csodálja az Istent. Ez az angyal elragadtatottan hisz a szeretetben. Nem gyanúsítja Istent, hanem mindenestül olyannak tartja, amilyennek feléje megmutatkozott: szeretetnek.

Testvérem, ebben az adventi idôben abból a szempontból vizsgáld meg a lelkiismeretedet, hogy milyen az Isten-képed? Ha az Isten nem csupán szeretet számodra, hanem még rosszat is tud tenni, akkor a bûn igézetében vagy, hiába jársz a templomba reggeltôl estig. Jobban a bûn igézetében vagy, mint egy szegény prostituált, vagy egy bebörtönzött gyilkos. Ôk bûnt követtek el, valami konkrét bûnt, amivel megszegték a törvényt. De a jók romlottsága a legnagyobb romlottság. Ha Istenrôl feltételezed -- és hány katolikus megteszi --, hogy azért nemcsak szeretet, mindenestül az ördögé lehetsz! Természetesen vigyázni is kell, hogy ezt a gyöngéd szeretetet meg ne sértsem.

Igen, az Úrjövet, az elsô Úrjövet mindent meggyógyít ezen tény kinyilatkoztatása által. Jézusban Isten feltárta bensô életét. Most látjuk, hogy milyen az Isten. Ezután szólít fel Jézus: Legyetek olyanok, mint az Isten.

Figyeljük csak meg, Jézus szinte ugyanazt mondja, mint a sátán, de a sátán úgy, hogy: olyanok legyetek, mint az Isten. Az ô hatalmi Isten-képét állítja elénk. Jézus, amikor azt mondja: Legyetek olyanok, mint a ti mennyei Atyátok, akkor a végtelenül szeretô, semmi mást tenni nem tudó Istent, a végtelen Szeretetet állítja elénk. Azt hiszitek, hogy van fogalmunk arról, hogy az Isten szeretet?

,,Hallottátok a parancsot, szemet szemért, fogat fogért. Én pedig azt mondom nektek, szeressétek ellenségeiteket és imádkozzatok üldözôitekért. Így lesztek fiai mennyei Atyátoknak. Legyetek tökéletesek, mint a ti mennyei Atyátok tökéletes.'' Vagyis legyetek olyanok, mint Isten. Vagyis csupa szeretet. Mert Isten maga a szeretet.

Ezt láttátok Jézus életében. Az Úr Jézus kinyilatkoztatta, hogy az Istennek nincsen semmije és senkije, csak egyszülött Fia van. Ez minden gazdagsága. Istennek a mi aranyaink, ékszereink por és hamu. A világmindenség neki semmit nem ad. Azt ô adta nekünk. Elgondolkodtatok-e már azon, hogy Istennek semmije nincs, csak szeretete, hogy Isten semmire nem képes, csak szeretetre? Tulajdonképpen egy világi életet élô, bûnökben szenvedô embernek megrendítô kinyilatkoztatás. Micsoda szegénység! Mi azonban láttuk az egyszülött Fiút emberi életében, hogy milyen emberi nyelvre lefordítva az Isten.

Ez a betlehemi újszülött, ez az Isten. Ez a kamasz fiú itt, Názáretben, ez az Isten. Ez a munkásember, aki csendben dolgozik, hogy velünk egy életet éljen, ez az Isten. A tanító és a csodatevô Krisztus, maga az Isten. Az elfogott és börtönbe zárt Emberfia az Isten Fia. Ez a megostorozott ember maga a Teremtô. Hogyan ünnepli Bach az elsô ostorcsapáskor a kicsordult krisztusi vért? Ez az Istennek a vére. Ez a tövissel koronázott, kigúnyolt király, ez a farsangi király, ez az Isten. Ez a megfeszített, agonizáló férfi, ez az Isten. Ez a halott Jézus, ez az Isten.

Ezt fontold meg, testvérem, és vágyad újra egészségesen felcsap az égig, mert kiszabadul a fojtogató bûnös alagutakból, felhagy a tévelygés útjaival. Valóban olyan akarsz lenni, mint az Isten, akit most megismertél? Csupa szeretet?

Ne gondoljátok, hogy a holnapi ünnep, Szent Miklós napja mellékes. A keresztény érzék karácsony táján Szent Miklósban látja a keresztény élet lényegét. Mindig, mindent odaadni. A halálig adni. S nem várni azt, hogy kapjak valamit, hiszen enyém az Isten. Mert az ajándékozás a keresztény ember életformája, az ajándékozásban a kötelezôn és a szükségesen felül adok. Akármilyen kicsi is az, amit adok, az ajándéknak lényege, hogy valamilyen pazarlás legyen benne. Legalább a csomagolása, mert Isten szeretete abszolút ingyenes, tékozló és tiszta.

Ahhoz, hogy normálisan tudjunk élni, nekünk kötelezôen birtokolnunk kell ezt a szeretetet, és olyan szeretetben kell élnünk, amely túllépi a kötelezô határát. Hogy emberi módon tudjunk élni, szükségünk van a minimumon felüli, túláradó szeretetre. Ha ezt nem kapjuk meg, mindannyian nyomorultak és szegények leszünk. Ezen az estén megtanultuk, hogy maga az Isten ajándékoz meg minket.

Tehát a keresztény életforma nem lehet más, mint a pazarlás, mely önmagát adja. Hacsak egy lépést is teszel a kötelességen felül, otthon a családban vagy bárhol, akkor kezdesz keresztény lenni. Ha a szükségeset megadod mindenütt, nem vagy keresztény. Ha valami túlcsordulót adsz, akkor vagy keresztény.

Nemde Urunk, Jézus azt mondotta: ,,Ha kényszerítenek száz lépésre, menj el kétannyira.'' Ez Jézus lelkülete. Ez a pazarló osztogatás. Csak az elsô percek szédítôek! Nagyon félünk, mert jobban átéljük ma a halált, mint életünk végén. Hiszen az utolsó percig nem a halálra koncentrálunk, hanem élni akarunk. De itt szembenézünk azzal, hogy most a családban én többé nem létezem és még csak nem is panaszkodhatom. Amikor beleveted magadat ebbe a szédületbe, észreveszed azt, hogy valaki felfog téged. Hogy valaki visz, hogy valaki szeret téged. A Golgotának a sötétsége, testvéreim, a szeretetnek a sötétsége. Valószínûleg ez az, amirôl Keresztes Szent János azt mondja: a lélek sötét éjszakája.

Nem kell várni, hogy bekövetkezzék. Nekünk kell beleszaladni ebbe az éjszakába, ha egyáltalán üdvözülni akarunk. Így apró ajándékaink végtelen sokat tárnak fel nekünk Isten és ember titkáról.

Legyél olyan, mint az Isten. Merj olyan lenni, hiszen Isten szeretete kiáradt a szívünkbe a nekünk adott Szentlélek által.

1993. december 5.


Úrjövet

Sajnos, sok keresztény nem fogadja el a maga teljességében a megtestesülést.

Nagyon sokan elfogadják azt, hogy Jézus Krisztus Isten Fia volt és a földön élt, valamikor régen, kétezer évvel ezelôtt. Tehát az elsô Advent (Úrjövet) tény az ô számukra.

Azt is elfogadják, hogy valamikor majd az idôk végén Krisztus visszajön. De most? Rettenetes sivár világ ez! Ott ragyogott az a hatalmas fényesség Palesztinában és majd felragyog a történelem végén.

A mi életünk azonban most folyik, a XX. században. Ûrhajónk, tévénk, rádiónk, génsebészetünk van, politikai, gazdasági és egyéb problémákkal küszködünk. Amikor éjszaka szemünkbe világít egy autó reflektora, utána szinte megvakulunk, a sötétség még nagyobb lesz. Alig elviselhetô. Vajon nem egyfajta kereszténység termelte ki magából az ateizmust? Jobb lett volna, ha Krisztus el sem jött volna, ha nem bolygatta volna meg a mi világunkat, ha most nem jön, ha most nincs itt.

-- Felejthetetlen az a galileai tavasz, amikor közöttünk voltál, Jézus. És tudjuk, hogy eljössz ismét, az idôk végén. De most magunkra hagytál, egyedül vagyunk. -- Karácsonyi álomról az ateisták is beszélnek. Fáj nekik, hogy nincs itt Jézus. Nem ezért tagadják, hogy egyáltalán nincs is Jézus? Higgyétek el, kedves testvéreim, hogy ez a fajta féloldalas kereszténység nagyon mérgezi a szíveket és egyik oka az ateizmusnak. Hogy lehet egy történelmet, egy egész emberi életet Jézus jelenléte nélkül leélni? Persze, ezen sokan el sem gondolkodnak. Mivel pedig nem gondolkodnak, végképp nem értenek egyes dolgokat.

Mire való az Egyház, ez a félig isteni, félig emberi torzszülött? A maga rettenetes idealizmusával és emberfölötti követelményeivel, oly középszerû bûneivel és hatalmas botrányaival? S mire valók a szentségek? Igazában véve ez még nagyobb botrány, merjük-e bevallani? Mit keres itt az anyag? Most kenyeret visznek oda az oltárra, aztán olajat hoznak és megkenik a beteget. Mi ez a ,,hókusz-pókusz''? Nem érthetetlen, ôsi mechanizmusok ezek? Jó, Jézus élt, meghalt, feltámadt. Legfeljebb az írások maradtak utána.

Az írás azért nem jelenlét. Szeretett testvérem levele nem az ô jelenléte. Pótolja nektek egy levél azt, akit szerettek? Pótolja az írás Krisztust? Szegény az az egyház, ahol már csak írások vannak.

Persze ezek a kérdések tudatosan fel sem merülnek sokak lelkében. Tudattalan, ködös világban viszont léteznek, és egy elviselhetetlen érzés formájában jelentkeznek nagyon sok keresztényben. Attól függôen növekszik ez az idegenség-érzet, hogy mennyire mélyen vésôdött beléjük. Talán a szüleik is így éltek és ezt hitték, sôt esetleg már a nagyszüleik is.

Most leírok egy rettenetes eseményt. Mi, papok ezt nap mint nap látjuk. Férfiak és nôk, megkeresztelt emberek, Húsvétkor és Karácsonykor eljönnek a templomba. Most gyermekük született. A nagymama unszolására megkereszteltetik. Persze bejelenteni csak az asszony jön el, mert a vallás valami asszonyi dolog. Elérkezik a keresztelô napja. A szertartás szövegét a pap egyedül mondja, senki nem feleli rá: Ámen. A férfi egy fél lépéssel hátrább áll a felesége mögött, az óráját nézi. Ez a jelenet valahogy nem rá tartozik. Ha primitívebb ember, akkor elôzôleg egy kicsit fel is önt a garatra, hogy el tudja viselni ezt az érthetetlen ceremóniát, amit gyermekükkel a pap mûvel. Talán az is felmerül az agyában egy pillanatra, hogy holnap mit szólnának a munkatársai, ha most itt látnák? Mindez rossz érzést kelt benne. Rossz közérzetének alapja pedig az, hogy Jézus nincs itt.

A pap, ha személyes szót szól, abajgatásnak veszik. Ha nem mond semmit, akkor teljesíti-e a hivatását? Milyen rettenetesek néha a temetések. Nem a gyász miatt, hanem amiatt, hogy látni kell a kereszténységnek ezt a fogyatékos adventi hitét. Hisznek ôk abban, hogy élt Jézus és talán abban is, hogy majd eljön. De most szünet van. Azok a csöndes, pókhálós, bezárt templomok! Egyfajta keresztény mitológia él a fejükben. A valaha és a majd között szakadék tátong. Ebben mi papok is hibásak vagyunk. Amikor kritizálom az igehirdetést, nem az elôzô papi nemzedéket kritizálom, hiszen igehirdetésünk töredékes, és majd száz év múlva látják mások, hogy a mostani nemzedéké is töredékes, de legalább tanuljunk belôle! Igehirdetésünk súlyosan bûnös, mert sokat moralizált. Annak részleteit taglalta, hogyan kell megtartani az 5., 6. és 7. parancsot, mikor minôsül súlyosnak, mikor bocsánatosnak egy bûn.

Krisztus az Oltáriszentséget szinte azért adta, hogy a keresztény még nagyobbat is tudjon vétkezni! Szentségtörést is képes legyen elkövetni! Állandóan moralizáltunk, példákat hoztunk, erkölcsöt hirdettünk. Bûnös ebben a hitoktatás, mely nem vezette be a Szentségek titkaiba a hittanulókat, ahogyan a régi Szentatyák tették. Hiányzott az a misztagogikus (a hit titkaiba bevezetô) oktatás, amely húsvét után az újonnan megkeresztelteket beavatta az eucharisztikus titokba. Újra elmagyarázták a keresztség eseményét is, hogy amikor alámerültek a vízbe és feljöttek, életet kaptak! A keresztségig nem is beszéltek a szentmisérôl. Azt mondták: ,,Ne szórjátok a gyöngyöket a sertések elé.'' A szentmise nem volt pasztorációs terület. Nem izgatta a keleti atyákat, hányan vannak a templomban. Nekünk, nyugati papoknak akkor jön meg az ünnepi hangulatunk, ha sokan vannak a templomban, akkor már énekelünk is, de ha csak két-három öregasszony van jelen, akkor gyorsan összecsapjuk a misét. Valami rettenetes torzulás van itt!

Az Eucharisztia volt valaha az Egyház dobogó szíve, és ma is az. Bûnös ennek elfedésében a keresztény nevelés, melynek a központjában nem a misztika állt, hanem az aszketika! Persze most már mindkettô hiányos. Tudniillik a keresztény aszkézis csak következmény! Elôbb van a misztika, vagyis a tény, hogy Isten szeret és itt van, és utána jön, mint válasz, az erkölcs és az önmegtagadás. Az elsô mindig egy örömben fogant elöntés, melyet követ az örömben hozott áldozat. Ilyen egy örökfogadalom. Sokszor a fogadalmat tevô testvérek meg is lepôdnek, amikor világi barátaik sápadt arccal sajnálni kezdik ôket, hiszen számukra nyilvánvaló tény, hogy boldogok! Áldozat csak örömben fogan!

A két Úrjövet távol van egymástól. A jelen igazából sivár pusztaság. Olyan ez, mintha gyermekkoromban egyszer láthattam volna az édesanyámat. Eljött volna az árvaházba és egy napot együtt töltöttünk volna. S aztán elbúcsúzva a következôket mondta volna: Kisfiam, én szeretlek téged, de többet sose jövök el, viszont igyekszem ott lenni a halálos ágyadnál. Vagy olyan, mintha a szerelmesek önként lemondtak volna arról, hogy valaha is találkozzanak, hûséget fogadtak volna egymásnak, de a következô találkozást életük végére halasztották volna.

Szeretet ez? Nem a szeretetnek a meggyalázása? És Isten ezt tette volna velünk? Egyszer eljött és felsebezte a szívünket. Higgyétek el, ez az a seb, amit az európai ateizmus nem bír elviselni. Majd valamikor el fog jönni, de most nincs sehol. Ez nem a mi hitünk, testvéreim! Ez a hitünknek gyalázatos karikatúrája!

Vegyük csak elô Szent János evangéliumát. Ott Jézus azt mondja Nikodémusnak: ,,Aki újjá nem születik vízbôl és Szentlélekbôl, nem mehet be az Isten országába.'' Ezt a keresztségrôl mondja. Tehát itt és most lépünk be a mennyországba, nem a halálunk pillanatában. A keresztséggel beléptünk Isten országába. Ezért az ôskeresztény úgy értette az egész keresztény életet, mint Krisztus ezer éves uralmát. Ez az Egyház ideje. A keresztséggel elkezdôdött Krisztus uralma azokban, akik hisznek neki. Bennünk! Figyeljétek meg a Jelenések könyvében a szimbólumokat: oda mehetnek az élet fájához és ehetnek róla. Ez az Oltáriszentséget, az áldozást jelenti. Az ôsegyház úgy tudja, hogy a keresztség által odajárulhatunk az isteni élethez. Ezt is mondja az Úr Jézus: ,,Ha földiekrôl beszélek és nem hiszitek, hogyan hinnétek el majd, amikor a mennyeiekrôl szólok?''

Mennyire így van! Hiszen a keresztség még földi dolog, akárcsak az Oltáriszentség, az Eucharisztia. Nem is lesz a mennyországban. A szentségek még földi dolgok, és ha ezt sem értjük, mondja Jézus, akkor mit fogtok majd tenni, amikor a mennyeiekrôl beszélek. Vagyis arról, hogy itt és most a keresztény belépett Isten világába. Mit mond Krisztus a szamariai asszonynak? ,,Mindaz, aki e vízbôl iszik, ismét megszomjazik.'' Ez jelképezi földi vágyainkat, melyek ritmikusan kielégülnek és újra jelentkeznek. Aki azonban ,,abból a vízbôl iszik, amit én adok, az nem szomjazik meg soha többé, mert az a víz, amelyet én adok, örök életre szökellô vízforrás lesz benne''. Szívében forrás tör fel! Ez a képek szintjén azt mondja, hogy Isten élete benne fog felfakadni.

A vízmerítés szertartásán, a sátoros ünnepen Jézus felkiáltott, de szavát, sajnos, nem hallotta meg Európa: ,,Aki szomjazik, jöjjön hozzám és igyék, s aki hisz bennem, annak az Írás szava szerint bensejébôl élô víz forrásai fakadnak''. János evangélista megjegyzi, hogy Jézus ezt a Szentlélekrôl mondta. A János-evangéliumban az Úr Jézus halálának az órája Pünkösd, mert ekkor adja át nekünk a Szentlelket. Életet ad nekünk! Lelkét kilehelve a Szentlelket adta.

A Szentlélek eljövetelével megvalósul az állandó Úrjövet, létrejön a szentségi rend. Hiába mondta el Krisztus azon az estén: ,,Ez az én testem, ez az én vérem. Ezt cselekedjetek!'', nem hiszem, hogy egyetlen apostol is merte volna ezt cselekedni Pünkösd elôtt. Olyan ez, mint mikor egy új házba bevezetik a villanyt. Már minden megvan, csak rá kell kapcsolni a hálózatra.

Pünkösdkor minden erôt és életet kap. Pünkösdkor rájönnek az apostolok, mit jelent az, amit még sokan most sem értenek, hogy ,,nem hal meg ez a nemzedék, amíg el nem jön az Emberfia.'' Pünkösdkor jött el, méghozzá óriási hatalommal! Az apostolok akkor fogták fel, hogy Krisztus bennük él és hogy szentségeiben szüntelenül jön. Figyeljük csak meg, ahogy a János-evangéliumban fogynak az Úr Jézus napjai és órái, egyébrôl sem beszél, mint a szentségi életegységrôl: ,,Én vagyok a szôlôtô, ti a szôlôvesszôk''. Tehát ugyanazon isteni életnedv kering bennünk. ,,Aki engem szeret, Atyám is szeretni fogja. Hozzá megyünk és benne fogunk lakni... Majd elküldöm nektek a Vigasztalót, a szeretet Lelkét, az igazság Lelkét.''

Az utolsó vacsora tehát nem emlékvacsora! Ha csak annak tartjuk, akkor egyfajta keresztény ateizmusban találjuk magunkat. Iszonyatos sivárság van abban, ha csupán emlékezünk. Ez halállal megjelölt emlékezés lenne. A keresztény Egyház emlékezetét a Szentlélek hatja át. Pünkösd óta az Egyház kollektív memóriájában a teremtô Szentlélek dolgozik, hiszen az Egyház Krisztus Teste. Amikor mi anamnézist (emlékezést) végzünk a szentmisében, akkor nem visszatekintünk valamire, ami régen történt, hanem a Lélek idehozza, és jelenvalóvá lesz.

A János-evangélium teljesen eucharisztikus jellegû és szerkezetû, ezért nem beszél kifejezetten az Eucharisztiáról. Nem az elsô Úrjövetrôl beszél, jóllehet hirdeti és ünnepli a megtestesülést. Nem is arról szól -- jóllehet hirdeti és ünnepli --, hogy Jézus eljön az ég felhôiben, hanem arról, hogy a szentségi, a szakramentális rendben, a szentmisében és a többi szentségben állandóan jön. Itt van! ,,Más Vigasztalót küldök nektek, az igazság Lelkét, aki mindörökre veletek marad.'' Mindig a Szentlélek hozza el a világba az Isten Fiát.

A megtestesülés a Szentlélek erejével történik: ,,A Szentlélek erejébôl született, Szûz Máriától''. És az új ég és az új föld szintén a Szentlélek erejében alakul át, mert benne kezd átalakulni, Jézus feltámadásának következményeként. Az ô teste már az új földnek egy darabja. Az Atyaisten Jézust a Szentlélekben támasztotta fel. Tehát a Lélekben jött el elôször az Úr, a Lélekben támadt fel és a Lélekben jön el majd nagy hatalommal és fönségben. De a középsô Úrjövet magának a Szentléleknek az eljövetele, aki oly alázatos, hogy mindig az Atyára és a Fiúra mutat. Csak benne tudjuk azt mondani, hogy Jézus az Úr. Testvéreim, milyen nagy csoda, mindennapi csoda a mi hitünk!

Élô hittel megvallani, hogy a názáreti Jézus Isten, Küriosz, Úr, csak a Szentlélekben lehetséges. A szentségek által állandóan jön az Úr a Szentlélekben. Figyeljétek meg a legszebb papi kézmozdulatot, az epiklézist, a Lélek-lehívást. Enélkül nincs szentmise. Azért változik át a kenyér és a bor a feltámadt Krisztussá, mert a pap lehívja a Szentlélek erejében Krisztust. A konszekráció és az áldozás állandó Úrjövet. Nem távol van, hanem közel! De a Szentlélek nemcsak Krisztust hozza nekünk szentségi és kegyelmi módon, hanem már az eljövendô világ zsengéit is sarjasztja bennünk.

Bennünk sóhajtozik az egész teremtés a Szentlélek erejében és kéri az újjáteremtést. A latin rítus hányszor említi könyörgéseiben az Oltáriszentséget az örök élet zálogaként! Ez nem azt jelenti, hogy valami mást kapunk az örök élet helyett, mint ahogy zálogba adom az órámat valamiért, hanem hogy részt kapunk belôle. Isten önmagát adja, nem valamit önmaga helyett. Az egész kegyelemtan félrecsúszott elméletté válik, ha nem mondjuk ki, hogy igazában a kegyelem az Atya, a Fiú és a Szentlélek bennünk lakása. Hiszen, ha nem jött volna el hatalmasabban Krisztus az Oltáriszentségben és a többi szentségben, akkor elmenetele egyértelmûen veszteség lenne számunkra. Márpedig azt mondja: ,,Jobb nektek, hogy elmegyek''. Tehát az elsô Úrjövet és a végsô Úrjövet között számunkra most jobb, hogy mindig jön. Hogy itt van! Ebbôl a valóságból, a szentségek világából nézzünk vissza a történelmi Úrjövetre, ami így már nekünk nem csupán történelem.

A Karácsony nem csupán egyszeri történelmi esemény, hanem megmaradó valóság. Hiába született volna meg az Úr Jézus Betlehemben, ha benned nem születik meg. És elôre sem csak festett egekbe nézünk: nem egy utópiából él a kereszténység, hanem a jelen tapasztalatából. Hiszen az örök élet zálogát vettük. ,,Amikor elérkezett az idôk teljessége -- írja Szent Pál a Galatákhoz írt levélben --, Isten elküldte Fiát, aki asszonytól született.'' Mit kaptunk tôle? A fogadott fiúságot és a Szentlelket. Tehát az Úr Jézus Isten életére kapcsolta rá a mi életünket, és így állandóan Úrjövetben vagyunk. Nemcsak a vétel pillanatában van itt Krisztus, hanem Kelet és Nyugat egyetemes hite szerint az Oltáriszentségben velünk van mindennap a világ végezetéig.

Számomra kibírhatatlan lenne a kereszténység Oltáriszentség nélkül. De nem is szabad nélkülöznünk életünkben. Az a követelmény, hogy abszolút hûségesnek kell lenni a házasságban, és hogy a szüzességet fogadott ember valóban szüzességben éljen, nem valósítható meg Jézus állandó jelenléte nélkül.

Aki Krisztus nélkül akar Krisztussá lenni, észrevétlenül olyan embertelen helyzetet teremt, amelyben lehetetlen hûségesnek lenni. Krisztus nem kétszintes kereszténységet alapított, külön a tökéletességre vágyóknak és külön az átlagosaknak. A misztika nem festett egekbe való nézés, nem elragadtatás, nem látomás, hanem a hit józan mámora! Tudom, hogy itt vagy, Uram. S tudom, hogy most két méterre vagyok tôled, mikor letérdelek a szentségi oltár elôtt. Ez a két-három méternyi közelség megsimogatja lelkünket. Aki tudja, hogy mi a szeretet, az ismeri ezt a tapasztalatot.

Testvéreim, csak a szentségi és misztikus kereszténységnek van jövôje! Nem a történetinek és önmagában erkölcsinek. Ha a pápa úr arra kér bennünket, hogy újraevangelizáljunk, vagyis újra hirdessük meg az örömhírt, akkor nekünk papoknak el kell gondolkodnunk azon, miért is kell újraevangelizálni. S ha elgondolkodunk, fel fogjuk fedezni, hogy azért, mert túlságosan történeti és erkölcsi kereszténységet hirdettünk, nem pedig szentségit és misztikust! Túlságosan csak történelmi tény volt az elsô Úrjövet és valami homályos apokrif a második. És közöttük a hétköznapok! Pedig éppen ezeket a hétköznapokat a szentáldozások csendes úrjövetelei járják át! ,,Én vagyok az élet kenyere, aki engem eszik, örökké él.'' Az Úr Jézus valóságos feltámadott testét adja nekünk, ezt csak így lehet érteni.

Miért nem beszélt világosabban a názáreti Jézus? Ha Kelet egyházai és a római Egyház bálványimádást végez, amikor leborul a szentség elôtt, akkor ezért egyedül a názáreti Jézus a felelôs! De világosan beszélt! Csak mi nem merünk belemenni a szeretetnek ebbe a félelmetes isteni kalandjába, mert akkor a szívünket kellene odaadni neki. Ne próbálkozzunk újra egy Krisztus nélküli kereszténységgel! Vessük el inkább ezt a moralizáló és jogi kereszténységet, és maradjon meg Krisztus. Vessük el mindazt, ami nem abból következik, hogy itt van velem az Úr Jézus a szentmisében, az Oltáriszentségben. ,,Áldott, aki jön az Úr nevében.'' Ez Krisztus, aki mindig jön, ô a kereszténység dobogó szíve, Krisztus, aki itt van velem, aki olyan közel van hozzám, közelebb, mint saját magam. Hiszen nem ismerem magamat sem. Ô viszont tudja, mi lakik az emberben. Ismer engem és mégis szeret.

1993. december 12.


Legyetek olyanok, mint mennyei Atyátok!

Ádám, és benne minden ember, olyan akart lenni, mint az Isten. De Ádám nem ismerte az Istent, csak mûveit. Hinnie kellett volna azt, hogy ô belül is csak szeretet. Jézus Krisztus kinyilatkoztatja Isten belsô életét, és felszólít arra, amire a sátán szólította fel Ádámot, csak most ez a felszólítás egészen másképp hangzik: ,,Legyetek olyanok, mint a ti mennyei Atyátok!'' Vagyis legyetek tiszta szeretet!

Igazában semmi másra nem szabadna vágyakoznunk, mint a szentségre. Minden más az emberi vágyak elfojtása, hiszen az emberi vágyak végtelenek. ,,Keressétek elsôsorban az Isten országát és minden hozzáadatik nektek!'' Még a gyönyöröket és az örömet sem szabad keresnünk, csak egyedül Istent, és ezek mind hozzáadatnak nekünk.

Thomas Merton írja: ,,Lelkem életében történelmi fordulatot jelentett az a tavaszi este, amikor együtt sétáltam a barátommal, aki hirtelen felém fordult és megkérdezte: Te tulajdonképpen mit akarsz az életben? Ilyesmit mondhattam: -- Thomas Merton akarok lenni, egy népszerû újság szemleírója, vagy Thomas Merton a Haladás és Kultúra Intézet tanársegédje. Legbensôbb érzelmeimrôl vallottam, mert tudtam, hogy erre kíváncsi. Jó katolikus akarok lenni. -- Mit értesz azon, hogy jó katolikus? Szerintem szentnek kell lenned! -- Hogy lehetek én szent? -- Úgy, hogy az akarsz lenni! -- Én nem lehetek szent -- ismételgettem --, én nem lehetek szent. Gondolataim elsötétültek. A valóság egybemosódott a képzelôdéssel, elhomályosította a gondolatvilágomat. Saját bûneim tudata összekeveredett a hamis alázatoskodással. Az emberek arra szoktak hivatkozni, hogy nem tudják megtenni azt, amit meg kell tenniük. Nem tudják elérni azt, amit el kell érniük. Megszólalt a gyávaságom is. Megelégszem azzal is, hogy megmentsem a lelkemet. Kerülöm a halálos bûnt. Pedig ez valójában azt jelenti, hogy (és most figyeljünk) nem akarsz elszakadni bûneidtôl és bûnös hajlamaidtól. Barátom nem hagyta magát: -- Dehogynem, a szentséghez csak annyi kell, hogy az ember akarjon szent lenni.''

Merton ezután megkérdezett egy papot, és ô is azt mondta: csak akarni kell! Aztán így ír: ,,Megvettem jó pénzért Keresztes Szent János mûveinek I. kötetét. Leültem szobámban, átfutottam az elsô oldalakat és egyik-másik sort ceruzával aláhúztam. Kiderült azonban, hogy ennél többe kerül a szentté válás. Az aláhúzott szavak jelentésén elcsodálkoztam és zavarba jöttem. Túl egyszerûek voltak ahhoz, hogy megértsem ôket: Az ösztönöm által megzavart értelmem nem tudta felfogni az álnokságtól és megalkuvástól mentes meztelen igazságokat. Elég az életszentséget akarni, persze semmi mást sem szabad akarni. Semmi mássá válni nem szabad akarni, csak olyanná, mint az Atya.'' Igazában ez vágyaink teljes felszabadulása.

Ha egyszer a Szentlélek hatására ezt komolyan akartad, az a pillanat mindent igazol. Minden a helyére kerül. Valójában azonban nem akarjuk ezt a maga teljességében. Sôt, mi papok is sokszor azt a látszatot keltjük fiatal testvéreinkben, hogy azért lehet ám az élvezetet is akarni, meg Istent is. Nem lehet! Akármit mond a modern pszichológia, nem lehet! Csak Istent lehet és szabad akarni! Semmi mást nem szabad akarni! Ez maga a szentség. Egyedül Istent kell keresni! Igen! Ha nem ezt akarod, egyre bonyolultabb lesz az életed és elhagyod a templomot is.

A kereszténység nem elmélet! Azt tenni kell, amint Mária tette! Halálugrás az isteni szóra, majd utána igazolódik, hogy Istennek igaza van. De nem elôre meg közben ellenôrizgetem az Istent, igaza van-e?

Az isteni szó megértéséhez ez szükségszerûen hozzátartozik. Mert az isteni szó szabadító szó, nem pedig a túlvilágról érdeklôdôk kíváncsiságát kielégíteni akaró információ. Olyan rövid idôt élt az Üdvözítô, az emberiség pedig alig tud valamit megjegyezni. Ezért nem fecsegett olyan dolgokról, melyekre mi talán kíváncsiak vagyunk. A kinyilatkoztatás egyszerû: ha ezt teszed, üdvözülsz, ha nem, elkárhozol.

A kereszténység nem tan, nem ideológia! Azok a legnagyobb tanítói, akik nem tanként fogják fel, hanem akik a szûk ösvényre maguk is rátértek. Persze, ne a szentség utánzatát keressük. Ne azt, hogy mások szentnek tartsanak. Ellenkezôleg, azt kell keresni, hogy mások ne tartsanak annak: ez ôrzi meg tisztán a szívünket. Láttam csillogó szemû szeminaristákat és ifjú klerikusokat. Ártatlanok voltak, ragyogók, de fôpapok akartak lenni. Egyházi karrierre törekedtek, és ez rettenetesen szennyes vágy Isten elôtt! Szentségüket megrontotta az, hogy nem csupán Istent akarták.

Mekkora romlás ez a szentség kezdetén! Az ember legnagyobb zuhanása talán itt kezdôdik, szinte észrevétlenül. Sokszor nem is a konkrét bûnök és azok következményei teszik tönkre az életszentségre való törekvéseinket. Isten nem asszisztál a mi önszemfényvesztésünkhöz. Nem szedi le csoda folytán a mi kisebb-nagyobb bûneinket rólunk, hogy tetszelegjünk abban a szentségben, ami nincs. Hiszen a szentség nem más, mint az élô Istennel való kapcsolat.

A szentségre való törekvés egyik jele lehet, hogyha szeretjük a szentmisét, mert a szent liturgiában Krisztus már a minden mindenben. Másik jele, ha szeretjük a szegényt. Nem kell okvetlenül szociális gondozóvá lenni, hanem úgy megcsókolni lélekben ôt, mint Szent Ferenc a leprást.

Mi, papok talán félünk, hogy elveszítjük híveinket, ha ezt meghirdetjük azzal az erôvel, amivel Urunk, Jézus meghirdette. Pedig ô azt mondta: ,,Aki jobban szereti apját, anyját, feleségét, gyermekeit, nem méltó hozzám''. És ezt nem a szerzeteseknek mondta! Miért kell ez a kizárólagos szeretet az Úr iránt? Azért, mert ô maga az Istenhez való tartozásunk, Jézus a mi életszentségünk. Ha viszont ô maga a mi szentségünk, akkor borzalmas lenne a szentté válás olyan útja, ahol Jézus csak egyszer jött volna el az elsô Karácsonykor, aztán két- vagy többezer éves szünet után majd ismét eljönne az idôk végén. Ez embertelen lenne.

A kereszténység a szentségekben kezdôdik, a szentségi úrjövetben, amikor valaki jól áldozik. Ez a keresztény élet forrása! Persze nem elég venni, belôle is kell élni! A keresztény életszentség nem puszta jóság. Sokszor mondjuk, hogy egy ateista sokkal jobb nálunk. Bizonyos értelemben igen. Az Istenhez való tartozás azonban nem pusztán egy jócselekedet, ami hiányozhat egy ember életébôl. Nélküle a forrás hiányozna. Ez a kapcsolat persze azt követeli meg tôlünk, hogy belôle éljünk, itt és most, a jelenben. Már a múltkori elmélkedésben elénk tárult, hogy óriási fénybe kerül a keresztény jelen idô. Amikor éjszaka felhangzik a matutinum elején:

,,Midôn ma az ô szavát halljátok,

meg ne keményítsétek szíveteket,

mint a kísértés napján a pusztában'',

akkor ez a ma úgy mutatkozik, mint az Istennel való találkozás egyetlen lehetôsége.

Emlékezzünk Szent Pál tanítására: ,,Most van itt az üdvösség napja''. Ezt a mondatot a világ végéig fogják olvasni, és mindig abban a pillanatban, amikor felolvassák, van jelen az üdvösség mai napja. Urunk, Jézus Krisztus életének titkára utal itt Szent Pál, aki mindig csak a mai napban élt. Krisztus lelkisége a mai nap lelkisége. ,,Elég a mának a maga baja'', és ,,Mindennapi kenyerünket add meg nekünk ma''. A jelen a végsô idôk fényében áll. Igaz, a keresztény számára nem közömbös a múlt, hiszen az Úr a múltban halt meg értünk és ott csillant fel második eljövetelének dicsôsége, a húsvéti jelenésekben. De az üdvösség engem csak a jelen pillanatban, a mai napon érhet el.

Ezzel kapcsolatban három hatalmas kísértés leselkedik ránk, amelybe többé-kevésbé mindannyian beleesünk.

Az elsô kísértés, hogy nem ismerjük fel a jelen pillanatban az Úr látogatásának az idejét.

A második kísértés abban áll, hogy bár felismertük, hogy az Úr eljött, de valahogy nem itt szeretnénk lenni, hanem másutt. Nem azt szeretnénk tenni, amit éppen teszünk, hanem valami mást. És nem ezekkel az emberekkel szeretnénk együtt élni, hanem másokkal.

A harmadik kísértés pedig az, hogy bár felismerjük az Úr látogatásának napját a mai napban, és nem is akarunk megszökni elôle a hatalmas fény hatására, csak éppen egyszerûen elfáradunk, ellankadunk.

Nézzük csak az elsôt! Az Úr Jézus virágvasárnapi bevonulásával kapcsolatban nem szoktuk emlegetni, hogy sírva fakadt. Pedig miközben ünnepli ôt a tömeg, megpillantja a templomot és könnyekre fakad. ,,Amikor közelebbre érve meglátta a várost, megsiratta. Bárcsak te is felismernéd -- mondotta -- legalább ezen a napon, ami békességedre volna. Jönnek majd napok, amikor sánccal vesz körül ellenséged, bekerít mindenfelôl és ostromol. Eltipornak gyermekeiddel együtt, akik falaid közt élnek, és nem hagynak benned követ kövön, mert nem ismerted fel látogatásod idejét.''

A mai napon kell felismerni az Úr látogatását. Nem a múltra visszanézve, és nem a jövôt kémlelve. De hogyan lehet felismerni a jelenben az Isten látogatását? A jövôbe vetített múlt gyakorlatával! Mindenkinek ajánlom.

A kolostor üvegajtókkal keretezett belsô udvarát szelíden beragyogja a hold és a városból ideszüremkedô fény. Havas az udvar és rózsaszínû a fény. Hirtelen a gótikus toronyra pillantva belém hasít a gondolat, hogy hat-hétszáz év óta hány testvér élt itt. Micsoda érzések, mennyi gondolat parázslott a koponyákban és a bordák mögött, s az adott pillanatban nekik oly nagy fájdalmat okozó szenvedésbôl mi maradt? El kell távolodni a mai naptól. Nem szabad, hogy szívünk egészen benne legyen. Elég, ha az eszünk figyel rá. A szívünknek a mennyben kell lennie, nem valahol a távoli múltban. Milyen gyógyító ez, testvérek! Nézzetek csak elôre, és aztán az elôre vetített múlt gyakorlatával hátrafelé. Évek múlva idézzétek fel azt a napot, amely egy igaztalan kritika, egy sunyi megjegyzés miatt úgy felforgatott benneteket. Uram, Istenem, hol van és hol lesz mindez az örökkévalóságban? Ezt a nagyvonalúságot várja tôled, kereszténytôl az Isten.

De még inkább ajánlok nektek egy másik gyakorlatot, a szavak nélküli egzisztenciális fohászimát. Sajnos, nem lehet tanítani! A legnagyobb dolgok megtaníthatatlanok. Szeretni sem lehet megtanítani senkit. A Miatyánkra meg lehet tanítani, de erre az egzisztenciális imára nem. Azt jelenti, hogy lélegzetet veszel az Istenbôl, aki körülvesz téged. Tudni fogod, hogy ez a mai nap az egyetlen lehetôséged, fel fogod ismerni látogatása idejét. Hirtelen eszedbe jut a mai nap szentáldozása és átvilágítja sûrû ködben úszó napodat. Valami fény dereng az életedben, fény pedig nincsen nap nélkül. Ott van az Isten. De ha felismerjük a mai napon Isten látogatásának az idejét (ami nagyon nehéz), újabb kísértés környékez meg bennünket: azonnal mást szeretnénk tenni, mint ami a dolgunk. Mert az örökkévalóság fényében ez a feladat túlságosan unalmas. Azonnal máshol szeretnénk lenni, csak itt nem.

Ilyenkor álmodoznak családos emberek a kolostori élet szépségérôl, ilyenkor álmodozik a szerzetes, hogy milyen jó is volna szigorúbb rendbe lépnie. Ekkor álmodozik a remete, hogy beljebb kellene mennie a pusztában, s ha beljebb ment, akkor meg valami egészen másról álmodozik. Nem is tudja, hogy mirôl. Az is elôfordul, hogy amikor megérint bennünket az Úr látogatásának a fénye, azonnal másokkal szeretnénk együtt élni. Kiválóbb emberekkel! Nem ezekkel, akik mintegy akadályoznak az életszentségben. Romantika, káprázat ez, a szentek utolsó, de olyan makacs és erôs kísértése, hogy majdnem mind elesnek. A délidô ördögének kísértése ez, amikor valahol másutt vagyok lélekben, mint ahol lennem kell. A világias embert is megkísérti mindez, és az enged is neki! És van egy negyedik formája is ennek a kísértésnek, amikor hirtelen túl idilli színben tûnik fel az, amit teszek, ahol vagyok és akikkel élek. Mert a transzcendens, a végtelen hit, az Úr látogatása hirtelen felragyogtatja a kolostort vagy a családi otthont.

Isten azonban nem színeváltozott világot akar, hanem miután kivett téged a hit által a világból (a szívedet vette ki), utána visszaküld oda, ahol voltál, hogy azt csináld, amit csináltál, és azokkal élj, akikkel éltél. Ami a cselekvést illeti, különbséget kell tenni. Ha eddig bûnben éltél, azzal azonnal szakítani kell, mert ha a bûnös azt gondolja, hogy még ma utoljára leissza magát, vagy ma még elköveti ezt vagy azt a bûnt, de holnap már nem, akkor sohasem fogja abbahagyni a vétkezést. Mondja inkább, hogy: ma nem! Lehet, hogy holnap elesek, de ma nem szabad! Ugyanígy, amikor jócselekedetek lehetôségei tûnnek fel a láthatáron, ne mondd: majd holnap! Ma kell megtenni, azonnal! Pontosan azt kell tennünk tehát, amit eddig tettünk. Csak nem úgy, hanem a Szentlélekkel! Vagyis csak Krisztus és a másik ember számít. Ezt már most Karácsonyra meg kell valósítani: legyen elég neked Karácsonyra maga Krisztus! A többi hozzáadódó, múlandó ajándék. Ezen a Karácsonyon határozd el, hogy semmi sem kell a Karácsonyból, legyen minden a másiké! Nem ezt hozta Krisztus? Neki semmi sem jutott az örömbôl. Az örömöt halála által szerezte meg nekünk.

A Szentlélek hatására ebbe a kalandba egyszer bele kell bocsátkoznunk, mert ez az a szûk kapu és ez az a keskeny ösvény, amelyrôl Jézus szólt. S vigyázz, nem a körülményeken kell változtatni, hanem az adott pillanatban, az adott körülmények között ugyanazt kell tenned, mint eddig, de nem olyan lélekkel. És pontosan ott kell lenned, ahol vagy! De lélekben és igazságban, vagyis a szíveddel az égben, ahogy mondtam! Csak az eszed legyen ott, ahol vagy, a memóriád, a fantáziád, a tested, de a szíved ne! S azokkal kell együtt élned, akikkel együtt éltél, de nem úgy, ahogy eddig éltél, hanem a Lélek szerint! Mire vitte a názáreti Jézust a Lélek? Azt mondod, áldozatra? Ez kevés! Örömteli áldozatra! Mert tudta, hogy ô életet ad. Az az áldozat, amely valahol a legmélyén nem örömteli, nem is krisztusi! Az áldozatnak örömben kell fogannia! Ez a krisztusi áldozat!

Ha felismertük az Úr látogatását a mai napon, ebben a szürke idôben, amely számunkra vallási szempontból a legjelentéktelenebbnek tûnik, és hogyha ott is maradunk, ahol vagyunk, elfáradunk. Nem a test és az idegek fáradtságáról szólok. Tudni kell pihenni jó szívvel! Itt a szellem fáradtságáról van szó. Szent Pál ezt kívánja a tesszaloniki híveknek: ,,A békesség Istene szenteljen meg benneteket, hogy tökéletesek legyetek, ôrizze meg szellemeteket, lelketeket és testeteket feddhetetlenül Urunk, Jézus Krisztus eljövetelére.'' Mi a szellem fáradtsága? Energiát adunk le és helyébe nem veszünk fel energiát. Pszichénk és testünk úgy mûködik, hogy pótolja az elhasznált energiát. A szellemünknek (lelkünk csúcsának vagy szívünknek, ahogy a Biblia mondja) állandóan Istenbôl kell élnie. Töltekeznie kell az Evangéliumból és magából Istenbôl. A szellemünkben, legbensôbb szentélyünkben állandóan Isten jelenlétében kell élnünk, s ez a megoszthatatlan öröm, ez a megoszthatatlan energia ott kell hogy éljen minden édesanyában és édesapában, püspökben, papban, mindenkiben, egyébként elfáradunk.

Tragikus ez a fáradtság! Különösen a papok életében, akiknek az a hivatása, hogy lelkesítsenek, vagyis Szentlélekkel és erôvel itassák át az embereket. Nem azt kell adnunk, amit magunkban ôrzünk, hanem amit az Úr azért adott, hogy nektek adjuk. Bôségben és feleslegben kell bennünk lenni az életbôl, az Úrral való életbôl. Jaj annak, aki bensôleg üressé válik!

Miért? Annyira együtt kell lennünk az Úr Jézussal, hogy azt már el se lehessen mondani, le se lehessen szavakkal írni. Ez az együttlét megoszthatatlanul személyes és bensôséges, és benne nem fáradok és nem lankadok el. A jelen idôben szüntelenül találkozom az Úrral, azzal aki volt, aki van és aki eljövendô.

Karácsonyra a megtestesüléssel megszentelt jelen idô lelkiségét kívánom nektek.

Ámen.

1993. december 19.


Nagyböjt

Nagyobb szeretete senkinek sincs annál, mint aki életét adja barátaiért. (Jn 15,13)


A megkísértés

Kedves Testvéreim!

Napjainkban beteljesedik Ámosz próféta jövendölése: ,,Igen, jönnek napok -- mondja az Úr, az Isten --, amikor éhséget bocsátok a földre. Éhséget, de nem kenyérre, szomjúságot, de nem vízre, hanem az Úr szavának hallgatására''.

Ahogyan sodródunk az ezredvég felé, amely félelmetes élmény lesz, mert meg fogjuk tapasztalni a mulandóságot, egyre erôsebb vágy támad az emberekben az örökkévalók után. Csakhogy ezt a nagy vágyat is képes megrontani az a szellem, aki Urunk Jézust megkísértette.

A Máté- és a Lukács-evangélium három kísértésrôl beszél, mert három emberi képességrôl van szó. A test kívánságáról: a létfenntartásról, a szemek kívánságáról: a birtoklásról, a hírvágyról, és az élet kevélységérôl. De ha az ember enged ezeknek a kísértéseknek, akkor szép lassan besétál a két csapda valamelyikébe: a materializmusba, vagy a spiritualizmusba, amelyet azután egy felszólítás követ, amely betetôzi és véglegessé teszi a bûnt: ,,Vesd le magad!'' -- az öngyilkosság.

Láttuk, hogy nagyjából lefutott a materializmus kísértése. Nyomában megjelenik az örökkévalókra, az isteni világra való vágyakozás. Különösen a fiatalság körében. De mindjárt ott terem a sátán, hogy megrontsa ezt a tiszta vágyat, és sokakat sikerül is megrontania. A spiritualizmus csapda. Az az ôrült vallásos keresés, ami ma lejátszódik szemünk elôtt, már a csapdába esett emberiség kétségbeesett vergôdése. Már megjelent az utolsó fázis is: ,,Vesd le magad!''. Vannak országok, ahol az eutanáziát megengedték. E szerint mindenki akkor fejezi be életét, amikor akarja. Ez a legnagyobb lázadás az Isten ellen, mert az ember így kiveszi magát Isten uralma alól és önfejû, önhatalmú módon maga értelmezi életét.

Nem az öngyilkos elítélése ez, ôt magát nem tudjuk megítélni, de az öngyilkosság a szó szoros értelmében vett lázadás, az igazi Isten elleni lázadás. És ehhez segédkeznek azok, akiknek az életet kellene védeniük. A sátán már kikezdte az emberi életet a másik oldalról is: itt van az abortuszok kérdése. Testvéreim, ez nem megszavazható! A parlament valójában nem illetékes. Ha pedig az élet eleje és vége fölött teljes szabadsággal rendelkezhetünk, akkor meg fogjuk érni, hogy dicsôíteni fogják az öngyilkosságot. Mindenki akkor zárja le az életét, amikor akarja, mert abszolút joga van önmagához. Nincs joga, mert nem vagyunk a saját magunké, hanem Istené! Pontosan azért megy ki az Úr Jézus a pusztába, hogy visszaverje az ôskígyónak ezeket a csábításait, a durva materializmust és a spiritualizmust. Mindezek mögött igazában egyetlen kísértés van: a kísértés, Márk ezért említi egyszerûen így: ,,közben megkísértette a sátán''.

Vedd kezedbe sorsodat! Ne bízd magad az Istenre! Ez, amit eddig elmondtam, a kísértés feltérképezése. A sorrend mindig ugyanaz. Mindegy, hogy most hol tartunk, tudjuk, mi következik. Az ördög most belevitte Európát, fôleg ezt az északi sávot a spiritualizmusba, a lelkieskedésbe, amely megkerüli a kinyilatkoztatást és törvénytelen módon kutat a túlvilágban, amely szentségtörés. Izraelben ki kellett irtani azt, aki halottlátóhoz vagy jóshoz ment. Ez meggyónandó vétek, testvéreim, mert ez az Isten egyetemes uralma elleni legsúlyosabb lázadás. Nem jámbor vallásos cselekedet! Ennél józanabb a materializmus. Figyeljétek csak meg, hogy azután következik egy egyetemes biztatás az öngyilkosságra, mert a sátán kezdettôl fogva gyilkos.

És hol áll ma Európa? Az egy igaz Isten elvetése által támasztott ûrben millió új istenség jelenik meg. A New Age eklektikus, álvallási irányzata egybesöpri a bálványokat, és millió csillogó új bálványt ígér az ifjúságnak. A New Age valláspótlék. Milliomosok állnak mögötte, hogy a nyugati kereszténységet belülrôl bomlasszák. Tessék megkérdezni: Ki fizet benneteket? Tanfolyamaitokat, amelyeket papoknak ingyen kínáltok fel?

Az Evangélium utáni tudatalatti vágyakozást, amely a fiatalokban olyan erôsen tör elô, a nagy illúziókeltô, a sátán Galileából Babilon felé téríti el. A Jordántól a Gangesz irányába. A fojtogató materializmusból most egy mindenütt jelenlevô spiritualizmusba lépünk, miután feladtuk az igazi spiritualitást, a szentségeket, a gyónást meg az áldozást. A cinikus agnoszticizmusból, tehát a mindent tagadásból és kétségbevonásból az önzô, egocentrikus miszticizmusba kerülünk. Mivel hiányzik az igazi misztika (csúfoltuk és kinevettük azokat, akik az élô Isten szerelmébe estek), annak silány pótléka, a moslék-miszticizmus kínálkozik.

Figyeljétek csak meg, ez az újfajta miszticizmus önzô. Az én megvalósítását ígéri. Felbiztatja az embert, hogy egy módszerrel eljut az Istenig. Nincs módszer! Óvakodjatok attól, aki egy módszert úgy hirdet, mint ahogy a megfeszített Krisztust kellene hirdetni, mindent elsöprô tûzzel! Mert egy módszerben sincs üdvösségünk, és semmiféle módszere nincs kereszténységünknek, amellyel Istenig el lehetne jutni, csak a Jézus Krisztusba vetett hit sötétje. A teljes sötétség, vagyis a teljes hit, a teljes bizalom. Egy romlandó szekularizációból (figyeljük, csak 20 évvel ezelôtt milyen divat volt kinevetni mindent, ami szent) most egy reménytelen szakralizációba esünk, az életet teljesen átitató szentmise, a liturgia helyett. Fagyos ateizmusból egy forró égövi burjánzó panteizmusba és lélekvándorlásos zavaros mítoszokba keveredünk.

Nem szégyelled magad, Európa?

A Kossuth rádióban egy hölgy kap egy félórát, hogy elmondja: ô most éppen a száztizedik életét éli. És van ôrült, aki hisz neki. Nem szégyelljük magunkat, Krisztus után 2000-ben? Hát ôrültek gyülekezete lett Európa? Soha, sehol nem kellett jobban Szent Pál buzdítása, hogy ,,ne veszítsétek el egyhamar józan eszeteket!''. Semmiféle ,,angyalban'', semmiféle ,,kinyilatkoztatásban'', semmi ,,módszerben'' nem hiszek, csak a mi Urunk, Jézus Krisztusban. Vallás-ellenes vagyok. Én az üdvözítô Krisztust ölelem át. Látom az álmisztika roncsolásait emberi pszichékben. Látom azt a deformációt, amit soha nem látok egy szentségeket hittel felvevô keresztény életében.

Ahelyett, hogy az emberré lett Istent átölelnénk, most a fojtogató technokráciával, száraz intellektualizmussal szemben egy vad irracionalizmusba zuhanunk. Ma mindennek, ami hihetetlen és mindennek, ami ôrültség, a legképtelenebb meséknek is óriási keletje van. A józan tanítástól pedig elfordítják fülüket az emberek.

Testvéreim, ma, a nagy ökumenizmus kellôs közepén hadd mondjam el, megnéztem, hogy a mormon vallás hogyan jött létre. Ôrület, hogyan képes ebben hinni az ember! A mormon vallás nem egyéb, mint Amerika mítoszalapítása saját magáról.

Ott, ahol a hit kiapad, feltör a hiszékenység. Ahol eltûnik az istenimádás, az adoráció, megjelenik a babona. A harmadik világot ma a materializmus fenyegeti. Az északi sáv, San Franciscótól Moszkváig a spiritualizmus mocsarába fullad. A szekták elburjánzásába, ezoterikus okkultizmusba, ködös misztikába, a boszorkányság legprimitívebb fajtájába. Európa hatalmas áruház lett, ahol mérgeket árulnak a liberalizmus címkéje alatt, mert mindent szabad. Egy soha fel nem használt keresztény lelki tartalék helyett hatalmas, vad misztikus robbanás fog bekövetkezni. Igenis a szószéknek, az igehirdetésnek feladata elítélni a rosszat. Nincs igazuk azoknak (rájöttem a gyónásokat hallgatva), akik azt mondják: ,,csak a jót hirdessük, és majd pusztul a rossz''. Nem igaz! A rosszat meg kell nevezni és el kell ítélni.

Mi a teendô? -- Megkapaszkodni Jézus Krisztus Istenébe, abba az Istenbe, aki a mennyet és a földet, minden láthatót és láthatatlant teremtett. Azért megy ki Jézus a pusztába, hogy egyedül az Atyával legyen. Ez a keresztény létnek az alaphelyzete. Semmiféle istennek nem kötelezem el magamat. Semmiféle ,,izmusnak'', csak Jézus Krisztus Istenének, és tudom, hogy a láthatatlan világot is ô teremtette. Az angyalok és a bukott angyalok is csöppnyi kis teremtmények, por és hamu az Isten elôtt. Szolgatársaink, arra sem méltók, hogy meghajoljak elôttük, ha ôk Isten elôtt nem hajolnak meg. Jézus nevére rettegve fut a pokol -- most is. Hol lehet ma hittel kiejteni az ô nevét? Micsoda hisztéria veszi körül mindazt, ami az Evangélium igaz hirdetése!

Hinni a világteremtô Istenben azt jelenti: hiszem, hogy vele sem térben, sem idôben, sem hatalomban semmi nem fut együtt. Nincs több isten. Figyeljétek meg, az összes most megjelenô ôrült ezredvégi valláspótlék mögött ott van az az egyetlen vallás, amit a bûnbe esett ember ki tud találni, a monizmus, mely szerint csak egyetlen valóság van. Isten van, s a világ nem más, mint az ô öntudatlan kibontakozása, és te is isten vagy, sôt, minden isten, a macska is, meg a többi állat is, és majd egyszer minden visszahúzódik az Istenbe.

Ha megfordítod ezt a képletet, mit kapsz meg? A materializmust. Csak anyag van. Az anyagnak a szervezett formája az emberi agy és abban jelenik meg az istenkép. És minden visszahullik majd az anyagba. Tehát micsoda a materializmus? Egy szégyenlôs, visszájára fordított panteista vallás. Ebben a hálóban táncoltatja az ördög Európát.

A világ nem Isten! A világ teremtés, és Isten meg a világ között mérhetetlen és átjárhatatlan szakadék van. Én nem juthatok el Istenhez, csak akkor, ha ô lehajol hozzám és felemel. Csak kegyelem van, csak a szeretet hatalmas drámája van, de átjárkálás Istenhez nincsen. Isten nem jobban létezik, mint a világ, hanem gyökeresen másképp létezik. Ô Isten, minden istenek fölött. Ezt jelenti Jordán pusztasága Jézus számára.

A monoteizmus, az egyistenhit abban áll, hogy nem ismerek el más isteneket. (Egyébként logikátlanság is azt istennek nevezni, ami alakul, ami hiányokkal van tele, ami össze-vissza formálódik és pusztul.) Valamikor, amikor teológiát kezdtem tanulni, bosszankodtunk, hogy olyan ostobaságokat kell tanulni, mint Valentinos rendszere. Minek kell nekünk ezt tanulni, amikor nyilvánvalóan logikátlan? Ki hitte volna, hogy ma hasonló tanokkal lehet találkozni. Menekülj tôle! Világcsaládfa, amely Isten kifejlôdését mutatja be?! -- Iszonyatos roncsolás! Én magamat az egy Istenre bízom. Ez a megoldás. Jézust arra akarja rávenni az ôskígyó, hogy ne bízza magát Istenre, hanem csináljon magának karriert, hiszen megvan hozzá a hatalma.

Két történetünk van, testvérek. Van egy külsô, emberi történetünk, amely látható és van egy belsô, amely láthatatlan. A külsô, emberi történetemnek nem vagyok egészen az ura. Események érnek, új meg új emberek közé kerülök, rendelkeznek fölöttem. Ez a külsô történetem, de nem ez az igazi! Van azonban az embernek egy belsô története is. És ez a belsô történet a Krisztus nyomába lépô keresztény számára csak ez lehet: egészen rábízom magam az Atyaistenre.

Normálisan nem lehet létezni anélkül, hogy valaki át ne ölelne minket. De egy ember nem tud minket átölelni, mert valahol kilógunk a kezébôl. Csak Isten tud átölelni egészen. Aki nincs mindenestôl átölelve, az nem él normális életet.

Az egy örök isteni szeretetbe bele kell vetnünk magunkat, s ha ezt megtettük, többet nem is kell törôdnünk magunkkal. Istennel kell törôdnünk és az ô dicsôségével. Mondj le arról, hogy bármivé legyél! Kifelé persze harcolj mindenért, amit jónak, fontosnak tartasz. Belül azonban egyfajta közömbösséggel, távolságtartással viszonyulj mindehhez. Ahogy Szent Pál mondja: ,,aki vásárol, úgy tegye, mintha meg se tartaná''.

Ez a távolságtartás talán megdöbbent téged, mintha nem lennél igazán a világban. Jézus így volt a világban, s azt hiszem, mozdított is valamit a világ sorsán. Ahogy ô rábízta magát az Atyára, ahogy az egy Isten kezébe tette életét, azzal lesöpörte a sátánt, minden kísértést és az egész szellemi világot. Ezt látjuk a Getszemáni kertben is. Atyám, a te akaratod legyen. -- Én akarhatok sok mindent, nem láthatom be, ami velem történik. Egyrôl nem mondok le, hogy a te akaratod érvényesüljön. S az utolsó szavai között ott van: ,,Atyám, kezedbe ajánlom az én lelkemet!''. Ha meg kell halnom, elfogadom, de arról nem mondok le, hogy mindenestôl átölelj.

A vallásos ember legnagyobb tette, hogy rábízza magát az Istenre, hogy semmi sem akar többé lenni és semmiben sincs benne a lelke egészen. Istenem, csak ilyen szent, közömbös fôpapokat és papokat adj nekünk és ilyen híveket, ilyen családapákat és ilyen politikusokat, akik szigorú szabályok szerint játszanak, nem keverik össze a jót és a rosszat, de belül valami szent közömbösséggel nézik az egészet, mert az ô sorsuk az Isten.

Mi hát a megoldás? Belekapaszkodni Krisztus Urunkba. Hiszen azt mondja a zsinat utáni teológia egyik legszebb kifejezése, hogy Jézus Krisztus az Ôsszentség. Mit jelent ez? Mi a szentség? Látható, fogható jel, amely Isten szeretetét és életét hozza el számunkra. Ilyen csak egy van: Jézus Krisztus! Róla mondta János evangélista: ,,az élet igéjét láttuk, sôt kezünkkel tapintottuk, és azt hirdetjük nektek''.

De a mennybemenetelkor nem hagyott árván minket. Ô alapította meg az Egyházat, és az Egyház lett az ,,alapszentség'', azaz egyetlen szentség, egyetlen jel, amely itt marad a világ végéig, hirdetve, hogy Isten üdvözíteni akar minden embert. Testvéreim, minden azon fog eldôlni (hogy mi lesz Európa sorsa, a kereszténység sorsa), hogy az Egyház titkával hogyan birkózunk meg. Ezt kezdte ki legjobban a sátán. Az Egyház nem attól Egyház, hogy szentek vagy nagyon jó emberek vannak benne, hanem attól, hogy Krisztus alapította, az apostolok hirdették, és hogy a római pápa vezeti. Egyetlen püspöki széknek tartották nyilván az egymást követô birtokosait, a római püspöki széknek.

Amikor King Then Mei nyolcvanéves kínai püspököt harminc évi börtön után szabadlábra helyezték és arra akarták rávenni, hogy szakítson a pápával, ezt mondta: ,,Akkor visszamegyek a börtönbe, de Rómát el nem hagyom!''. Nézd meg, mi lett azokkal, akik elhagyták Rómát! Össze-vissza vélekednek még erkölcsi kérdésben is!

Valahol olvastam: Repülôn utazik egy apáca, egyik földrészrôl a másikra. A mellette ülô látja, hogy a pápáról olvas. Megragadja a kezét: ,,Én baptista lelkipásztor vagyok, de irigylem a maguk fônökét. A világ lelkiismerete''. Hát észnél vagyunk mi, amikor nem figyelünk rá? Mikor ragyogtatta fel így az Isten a pápaságot, mint ma? -- Nemrég olvastam egy baptistáról, akinek gyerekkorában beadták a maszlagot, hogy a Jelenések könyvében szereplô nagy parázna nô Róma, vagyis a pápaság. Ma már minden tisztességes bibliakritikus elôtt nyilvánvaló, hogy a római császárságról szól, amely üldözte a kereszténységet.

Azért megkérdezem, micsoda lélek lehet abban az ökumenikus szellemû testvérünkben, aki egy ilyen testvért, mint II. János Pál, antikrisztusnak nevez? Hol itt az igazi ökumenizmus? Az elôbb említett baptista már csak becsületbôl is utánanézett, hogy milyen ez a katolikus egyház és mit tanít. És áttérve azt mondta: ,,Egyedül a szentségei miatt tértem meg''.

Jézus itt járt a földön, de az 2000 évvel ezelôtt volt. Most azonban hol van? A betûben? Nem: ,,Vegyétek és egyétek, ez az én testem.'' -- Ez elôtt a kijelentés elôtt a történelem meghajol. Bele kell kapaszkodni ebbe az alapszentségbe, az Egyházba! -- Figyeljétek meg, azon lehet lemérni valaki hitének az épségét, hogy mit tart az Egyházról és mit tart az Egyház szentségeirôl. Hiszen ez a szentség az üdvösség jele. Az Egyház hét csatornán, a szentségek csatornáin engedi hozzánk az élet vizét.

Hogy beszélsz te, testvérem, az Egyházról? -- Szent Pál azt mondta, hogy Jézus életét adta az Egyházért! Nem azokért a gyülekezetekért, amelyeket most alapítanak meg. Jámbor gyülekezetek ezek, melyeknek tagjai lelkiismeretüket követik. Isten bizonyára nem fogja kizárni ôket országából. De itt fontos a folyamatosság. Lehetséges, hogy 1500 vagy 1970 évig ,,kihagyott'' a Szentlélek? Sztrájkolt? Az összes pravoszláv templomban és minden római templomban leborulnak a Szentség elôtt. Hát micsoda Szentlélek és micsoda Isten Fia az, aki kétezer éves bálványimádást megenged, és most, kétezer év után támaszt egy világos fejû prédikátort, aki kinyilatkoztatja, hogy az egészet másképp kell értelmezni?

Itt egy súlyos történelmi igazsággal állunk szemben! Folyamatossággal, amely soha nem szakadt meg. Az egyszerû hívek lelkében sem. Hiszen az Egyház az igazság oszlopa.

Mit jelentenek számunkra ezek a szentségek? A materialista és spiritualista kísértés ellen egyetlen gyógyszer van, hogy beléjük kapaszkodom.

Hadd szóljak még néhány szót az Oltáriszentségrôl, az Eucharisztiáról!

A Szeretet mindig együtt akar lenni azzal, akit szeret. Azért küldte el Isten az ô egyszülött Fiát, hogy velünk legyen. És ezt a mennybemenetellel megszüntette volna? Hozzászoktatott bennünket egy soha meg nem sejtett szerelemhez, azokhoz az együttlétekhez ott Galilea útjain, hogy azután annál fájóbb sötétségbe zuhanjunk? Sheen püspök, a nagy amerikai szónok bevallotta, hogy felszentelése óta mindennap egy órát a Szentség elôtt töltött. Amikor ezt egy indiai püspök hallotta tôle, elkezdte ô is. Tizennégy éve mindennap egy órát a Szentség elôtt tölt és azt ajánlja, próbáljuk meg mi is, három hónap múlva mások leszünk, mint akik most vagyunk. Tapasztalatból mondom, az ember valóban más lesz. Nem lesz okvetlenül jobb, de az biztos, hogy rátalál egy hatalmas szeretetre. Itt van Jézus! Az anyagban, az ostyában, itt! Ezzel a materializmus és a spiritualizmus kísértését végleg legyôztük. Az anyag mennyei fényben ragyog, s ugyanakkor nem kellenek látomások. A szentségekkel nem ér fel egyetlen látomás sem. Itt van Krisztus.

Mit jelent számodra a szentgyónás?

Rómában pár évvel ezelôtt többezer pap tartott együtt lelkigyakorlatot. (Nagyon-nagyon vigasztaló dolgok is vannak az Egyházban!) Egyikük, egy indiai püspök elmesélte, hogy egy kábítószeres fiatal elment egy paphoz és azt kérte tôle, hogy imádkozzon fölötte. A pap úgy érezte, hogy ennek a fiúnak meg kellene gyónnia, s rávette, hogy gyónjon meg. Az meggyónt, megkapta a feloldozást, és másnap visszajött négy társával, akik látták, hogy tegnap óta nem szedett kábítószert. Ez a négy is megszabadult. A gyónás nem csodagyógyszer, de a lelki szabadulás mellékhatásaként ebben az esetben gyógyított is.

Ma jöttem egy lelkigyakorlatról. Micsoda megszabadulásokat láttam! A gyónásban a résztvevôk felidézték egész életüket, ameddig csak vissza tudtak emlékezni. Olyan feltárulkozások voltak ezek, hogy az ember beleremeg! És láttam, ahogy megszabadulva, boldogan távoztak a szobámból, mert feloldozást nyertek. ,,Akiknek megbocsátjátok bûneit, meg lesz bocsátva.'' Mi élünk ezzel a hatalmas ajándékkal? Mintha még fel se fedeztük volna a szentségeket! Az atomenergia a világ kezdete óta létezett, mégis csak e században fedeztük fel. Valóban élünk a szentgyónásnak életet adó és szabadító erejével?

És a betegek kenetével? Én még nem találtam soha olyan beteget, aki a szent kenet után meg ne könnyebbült volna. Addig nem is beszélt a környezetével. Most beszélt velem és megnyugodott. Olyan is volt, aki azt mondta, ez volt életem legboldogabb pillanata. Gyógyulások is voltak: egy összeégett asszony már lemondott az életérôl, de én azt mondtam, akkor nem oldozhatom fel, hogyha nem tud megbocsátani azoknak, akik miatt szerencsétlenül járt, és ha meg akar halni. Hatalmas belsô küzdelem után beleegyezett. Feloldoztam, és hamarosan mintegy csoda folytán elhagyta a kórházat. Persze a szentség nem arra való, hogy csodákat mûveljünk vele. Többre való: hogy megszabadítson bûneinktôl.

Testvéreim, a szentségeket ne cseréljük fel ôrült látomásokra!

Jézus itt van. Jézus megment bennünket a sötétség hatalmától. Ne bízzatok semmiféle módszerben, semmiféle biztosítékban! Semmiféle kilencedben és nyolcadban! Semmiben, csak a mi Urunk, Jézus Krisztusban és az ô Istenében.

1994. február 20.


Urunk színeváltozása

,,Hat nap múlva Jézus maga mellé vette Pétert, Jakabot és Jánost, és egyedül ôket vitte fel egy magas hegyre és ott elôttük színében elváltozott.''

Mit jelent ez a ,,hat nap múlva''?

Így jelölték meg a zsidók az engesztelés nagy napja után kezdôdô sátoros ünnepet, ami egyfajta szüreti ünnep volt.

-- Zöld gallyakból még ma is megépítik a kis kunyhókat, sátorokat (Strassbourgban láttam a város közepén az erkélyen) annak emlékére, hogy atyáik hajdan a pusztában vándoroltak. Péter ezért is kiált fel: Építsünk itt három sátrat! Itt az az Isten jelenik meg, aki népével vándorol, de le nem telepíthetô.

Szent István vértanú beszédében, amelyet a Szanhedrin elôtt mondott, a templomot bálványnak nevezi. Kár volt megépíteni azt a templomot, amelyben Isten jelenlétét mintegy birtokolni véljük. Le is dôlt, és nincs többé az a templom. A mi templomunk ecclesia, azaz ,,gyülekezet háza''. Mert Isten, az atyák Istene nem telepíthetô le. Igaz, részt vállal az ember életében és történelmében, de egyet nem enged: hogy az ô dicsôségét és isteni erejét a történelembe, az életünkbe integráljuk. Vagyis arra használjuk fel, hogy egy kicsit jobb legyen a politikai és a gazdasági helyzet, hogy földi életünk jobb legyen. Ellenkezôleg, ô akarja az emberi történelmet integrálni az örökkévalóságba. A te életedet is. Ezért olyan fájdalmas számunkra a mi Istenünkkel való kapcsolat.

Figyeljétek meg, a keresztre feszítésben van valami vigasztaló! Legalább a holtteste itt van, a négy szeg foglalatában. A húsvéti megjelenések azonban az emberi szellemet feszítik keresztre. Jézusból semmi nem maradt e világban és még azt sem engedi meg, hogy Mária Magdolna átkarolja. Ô akarja átkarolni az én életemet, és a halálon túl az ô dicsôségébe vinni. A le nem telepedô Isten nyilatkozik itt meg.

VI. Pál pápa barátjával, Jean Guittonnal beszélgetett (kevés pápáról tudunk, akinek barátja lett volna, VI. Pál a legnagyobbak között van, emiatt is). Egyszer a Szentírás számukra legkedvesebb szakaszairól esett szó, és a pápa idézni kezdte a már sûrû éjszakában, a csillagok alatt a Rómaiakhoz írt levelet, a nagy római VI. Pál a legyôzhetetlen és megváltoztathatatlan reménység himnuszát: ,,Ennek az életnek a szenvedései, véleményem szerint, nem mérhetôk az eljövendô dicsôséghez, amely majd megnyilvánul rajtunk. Maga a természet sóvárogva várja Isten fiainak megnyilvánulását. Tudjuk ugyanis, hogy az egész természet együtt sóhajtozik és vajúdik mindmáig. Ha tehát reméljük, amit nem látunk, várjuk állhatatosán'' (Róm 8,18-22,25).

A ,,hat nappal ezután'' kifejezés tehát a sátoros ünnepre utal. Itt az az Isten nyilatkozik meg, akit nem telepíthetek le. Nincs maradandó városunk, az eljövendôt keressük. Csak szerencsétlen lehet az az ember, az a keresztény, akinek a vallás csak arra való, hogy az Istent integrálja. -- Bocsánat a kifejezésért, de így teszünk életünk legnagyobb részében: befogjuk, mint egy ökröt a szekerünkbe, mondván: ,,Húzd, Uram!''. -- Nem ez a vallás! A vallás nem kényelmes. Én nem azért vagyok hívô, mert így jobb, hanem mert ez az egyetlen lehetôség. Az Isten akarata legyen meg. Ô von ezzel minket saját örökkévalóságába. Minden emberi érzés szûkösségétôl, minden intimitás és letáborozás utáni vágyunktól felszabadulni -- szenvedés, de öröm is.

Mit jelent még az, hogy ,,hat nap múlva''? Mi után? Azután, hogy az Úr Jézus kijelentette: ,,Mit használ az embernek, ha az egész világot megnyeri, lelke azonban kárt szenved? Mit is adhatna az ember cserébe a lelkéért? Aki szégyell engem és szavaimat e hûtlen és bûnös nemzedék elôtt, azt az Emberfia is szégyellni fogja, mikor eljön Atyja dicsôségében a szent angyalokkal. Bizony mondom nektek, a jelenlevôk közül néhányan nem halnak meg addig, amíg meg nem látják Isten hatalommal megvalósuló uralmát''. -- Fontoljuk meg, hogy aki lelkének ügyét nem tartja többre az egész világ megnyerésénél, aki lelkét képes cserébe adni bármiért, annak a színeváltozás kinyilatkoztatása az égvilágon semmit sem mond.

Szent János ezt írja evangéliuma bevezetôjében, a prológusban: ,,Az Ige megvilágosít minden e világra jövô embert''. -- El tudjátok képzelni, hogy van olyan ember, akinek az életében ne lenne valami a színeváltozás ragyogásából? -- Nincs ilyen! Csak éppen sok ember, mint a kutya a vizet, lerázza magáról Isten dicsôségét, és megy tovább. Pillanatnyi szédülésnek, irreális érzésnek tartja Isten érintését. Azt hiszitek, hogy Istennek nincs módja olyan világosságot, olyan ragyogást közölni az ôt még csak nem is keresô emberrel, amely valamiképpen hasonlít a színeváltozáshoz? El tudjátok képzelni, hogy van megkeresztelt ember, katolikus hívô, akit Isten soha nem vezetett fel egy ilyen magas hegyre, hogy ott sajátos módon kinyilatkoztassa neki dicsôségét? -- Nincs ilyen! -- Mert ,,az Ige megvilágosít minden e világra jövô embert''. A Tábor-hegyi megvilágosodáshoz azonban már egy elôzetes pozitív hozzáállás szükséges, egyébként mit sem ér. Annak használ valamit ez a megvilágosodás, aki már elhatározta, hogy a lelkét semmiért és senkiért el nem adja. Aki az egész világot nem tartja olyan értéknek, amiért a lelkét odaadja, és maga az emberi élet a legnagyobb kincs számára.

És mi az emberi élet lényege? -- Hogy keresem az igazságot, a végsô értelmet. Nemcsak egy-egy órára. Ez a ,,fôfoglalkozásom'', ezért álltam két lábra. Nem az a feladat, amit el kell végeznem. Mindenkinek dolgoznia kell, minimum napi nyolc órát. De nem ezért vagyok itt a földön, hanem hogy megismerjem, mi az igazság, és hogy testestül-lelkestül keressem ezt az igazságot. Aki az ifjúságnak mást mond, az prostituálja, elárulja az ifjúság lelkét. Aki olyan légkört akar, amelyben az ifjúságnak lehetôsége sincs, hogy az igazságot keresse, a végsô igazságot -- áldozatok, lemondások árán is --, az megrontja a felnövô embert.

Az ember ezzel a keresésével maga a legnagyobb érték. Hiába süt az elsô langyos márciusi napsugár a sárban hempergô disznóra, képtelen felfogni ezt a ragyogást -- csak a meleget, amit a sörtéi mögött megérez. Röfög egyet és továbbáll. Csak amit a gyomrában érez, amit az ösztöneivel élvez, az számára a boldogság. Ez az állati lét.

A színeváltozás eseményéhez már olyan élet kell, mint az apostoloké, akik képesek szent koldusként -- akár mindent otthagyva -- az igazság után menni. Az Úr Jézus a színeváltozással nem téríteni akar. Ezért azok a mini-színeváltozások, ami például egy szentmise, nem térítésre valók. Nem kell, hogy egy félig hitetlen megértse a misét. Lehet, hogy megundorodik tôle. Jézus nem azzal akar minket hívôvé tenni, hogy felráncigál a színeváltozás hegyére és bizonyítja, hogy van Isten, hanem azokat viszi fel, akik már mindent elhagytak érte, mert meg akarja erôsíteni ôket. Ennek a jelenetnek nem az a célja, hogy tanítson minket. Sokkal több! Azok a körülmények, amelyekbe Isten belevisz bennünket, nem arra szolgálnak, hogy valamire tanítsanak, hanem hogy valamivé tegyenek bennünket.

Péter csak akkor ismerte fel ennek az eseménynek az igazi célját, amikor írni kezdte második levelét. Ezt írja: ,,Nem kieszelt mesék nyomán adtuk hírül nektek Urunk dicsôségét, hanem szemlélôi voltunk nagyságának a szent hegyen''. A Tábor-hegyi élménnyel Isten azon az úton akar továbbvezetni minket, amelyen már elindultunk az üdvösség felé. Mi a célja? Hogy véglegesen kitartsunk!

Isten legkisebb ilyenfajta megnyilatkozása végtelenül kötelez bennünket. Nem az számít, hogy milyen tevékenységet folytatunk, hanem Istentôl eredôen uralkodjunk most már az életünkön! Minden percben feltöltôdjünk olyan energiával, amely nem a sajátunk, s amelynek semmi sem állhat ellen. Ha egyszer sem tapasztaltad volna az Úr dicsôségét, nem volnál itt. De most fel kell venned egy bizonyos távolságot mindattól, amit teszel. Továbbra is úgy kell dolgoznod, mint ezen a héten, sôt még jobban, de a lelked nem lehet benne. Távolságot kell tartanod mindattól, amit mások tesznek veled; mindattól, ami körülötted történik; mindattól, ami fenyeget téged, hogy Isten tervei -- rád vonatkozó akarata -- megvalósuljanak.

Ezért beszél az Úr a hegyrôl lejövet arról, hogy sokat kell szenvednie, sôt, hogy meg is ölik az Emberfiát. Jézus nem határozta el, hogy színében elváltozik. Naivság volna ezt gondolnunk. Nem, ez az esemény Jézussal történt, abban a pillanatban, amikor szenvedésérôl akart beszélni az apostoloknak. Ha akarta volna, most kérhetett volna tizenkét ezred angyalnál is többet, és az Atya megadta volna neki, és akkor elmaradt volna a kivégzés és nem lenne Kálvária. De ô most simul bele az Atya tenyerébe: Atyám, ha te nem mentesz meg ettôl a gyilkosságtól, akkor valami célod van vele. Nem az, ami a gyilkosoké, hiszen te nem akarsz kivégezni. Nem értem, hogy mit akarsz, de én azt akarom, amit te akarsz. -- És Jézus hirtelen ragyogni kezd.

Jézus most eltávolodott lelkében attól, ami reá várt, és csak az Atya dicsôségét kereste. Ezért áradt rajta keresztül az Atya, az Atyától eredô dicsôség. Ô nyilván a mi megdicsôülésünknek oka, nemcsak példája.

Testvéreim, az olyan emberi életen árad el az Isten dicsôsége, amely teljesen eltávolodik önmagától, mert teret ad az Atyaistennek: tegyen vele, amit akar.

Figyeld meg, a családban is akad ilyen valaki -- általában szokott lenni, legalább egy távoli nagypapa és nagymama; egy dédnagypapa, egy dédnagymama --, aki eltávolodott az egész élettôl és Istenben élt. Emlékszel rá ugye, hogy színeváltozott volt az arca? És csak akkor vettétek észre ezt a ragyogást, amikor a hiányát éreztétek, amikor eltemettétek? Aki eltávolodott önmagától, lemond önmagáról, s Isten akaratát keresi, annak az élete át fog változni. Olyan állapotba kerül, mintha meghalt volna. Élete el lesz rejtve Krisztussal az Istenben. Már meghalt, mert neki nincs többé saját terve és útvonala, csak Isten akarata. -- Olyan, mint a földbe hullott búzaszem: mikor bomlani kezd, akkor éled körülötte az élet. Istenbe feledkezve kezd felbomlani és rögtön több élet fakad belôle.

Az Úr Jézus mindig tökéletesen megtette az Atya akaratát. Mégis akkor ragyogott fel arcán láthatóan is az Atya dicsôsége, amikor elfogadta az elfogadhatatlan halált. Nem azért, mintha a gyilkosok tette az Atya szemében kedves lett volna, hanem mert hagyta, hogy az Atya felhasználja ezt az eseményt dicsôsége kinyilvánítására.

Elképzeljük, hogy életünkben valami meg fogja dicsôíteni az Istent. Így indul egy fiatal keresztény. -- Nagy családot akarok, sok gyermeket. És az Isten éppen neki nem ad egyet sem. Ábrahámi szituáció. Vagy a szülôk papnak szánják a fiukat, és az letér a hit útjáról, ateista lesz. Ismét másnak van egy terve, hogy megújít egy egyházközséget vagy egy rendet, s minden összedôl körülötte. Akkor most mitévô legyek?

Távolodjon el mindentôl, szeresse az Istent és övéit. És akkor életében végbemegy a színeváltozás. Ô nem látja, hogy színében elváltozott, ô sötétben marad, de körülötte olyan ragyogásban élnek, hogy szeretnének ôk is letáborozni.

Megint itt van a kísértés, hogy véglegesítse az ember ezt a pillanatot itt a földön. Figyeljétek meg, ez a tapadás a szentekkel kapcsolatban elôfordul. A szentek körül mindig külön kultuszt építünk ki. Ez ellene van a szenteknek. Az ô testükön, életükön át Krisztus ragyogott fel, Krisztus dicsôsége -- ôk el akartak tûnni. Mi pedig nem Krisztus dicsôségét ragadjuk meg, hanem a szentet.

Mégis, mi bizonyítja, hogy Isten akarata szerint cselekszem, ha én sötétben vagyok, mások pedig ragyogni látnak? Ha én a saját halálommal foglalkozom, mások viszont életet nyernek körülöttem? Ha nekem mennem kell a Golgotára, mások viszont szeretnének sátrat verni körülöttem? Az a bizonyíték, hogy megerôsödtem a végsô döntésben; hogy végleg rászántam magam az Isten akaratának való odaadásra; hogy nem akarok mást, mint hogy Isten akarata teljesedjen. Ez a Táborhegy gyümölcse. És a Tábor-hegyi esemény után többet soha nem szabad kérni: Uram, ragyogj még egy negyedóráig! Illetlenség volna. Soha nem kérem, és nem kérek mennybôl jövô szózatot sem!

Mit jelent még ez a ,,hat nappal ezután''? Utal arra is, amikor Jézus kijelentette, hogy néhányan meglátják Isten országát, amint hatalommal elérkezik. Ez most következett be, és az a néhány ember: Péter, János és Jakab. Ôk azok, akik meglátják az Úr Jézus istenségét, az ô teljes dicsôségét, amely csak Húsvét után lesz nyilvánvaló.

,,Ott színében elváltozott, ruhája olyan tündöklô fehér lett, hogy a világon semmiféle kelmefestô nem tudná fehérebbé tenni.'' A mi Tábor-hegyi megvilágosodásainkban ritkán jelenik meg szemünk elôtt az Úr Jézus. Péternek, Jakabnak, Jánosnak megjelent. Miért? Mert ennek a megjelenésnek rendeltetése volt. Olyan rendeltetése, amelyet nem is teljesített be egészen, csak Húsvét után.

Mi volt a célja ennek a látomásnak? Hogy felismerjék, ki a názáreti Jézus. Az apostolok igazában csak a feltámadás után ismerik fel: Jézus az Úr''. A zsidó ember szemében a legnagyobb bûn, ha valaki egy embert imád. Ez a tenyeres-talpas Péter, ez a halászember nem borul le egy másik ember elôtt és nem imádja ôt (és Tamás és a többiek sem). Mégis mit mond Tamás? ,,Én Uram, én Istenem.''

Testvéreim, arra való a színeváltozás, hogy az emberiség egy csoportja rájöjjön, hogy Isten itt járt a földön. Ha erre rájött, ezt a felismerést tovább lehet adni. És akkor már többé semmiféle jelenésre nem szorulunk rá, mert az összes jelenés kevesebb, mint ez a Szentlélekben történô felismerés.

Az én hitem, amelyben Jézust Istennek vallom, nagyobb, mint a színeváltozás jelenete. Végtelenül nagyobb, mint egy húsvéti jelenés. Legfeljebb Tamás hitvallásával azonos: ,,Én Uram, én Istenem!'' Ez a hitvallás több, mint a látomás, mert a látomás csak eszköz. A cél annak a hitnek a megszületése: hogy ,,Jézus az Úr''. Minden, ami elôkészíti ezt a hitvallást, eltörpül a hit tényéhez viszonyítva. Ezt nagyon ragadjuk meg, testvérek! Amikor az emberiség egy csoportja felismeri, hogy az Isten itt járt a földön, soha nem remélt módon, akkor minden jelenés elérte a célját. Ilyen megtestesülés nincs több. Ez nem az olimposzi istenek kirándulása. Jézusnak húsa volt, olyan, mint nekem. Valóságos ember volt. Gondolkozott, félt, vérrel verítékezett. Nem tudta részleteiben a jövôt. Ennyire ember lett az Isten.

És figyeljétek meg, minél nagyobb dolog történik a világban, annál jobban ránk bízza az Isten, hogy továbbadjuk. A hit is ezt az utat járja, mert ez az egyetemes út. Az életet is az emberre bízza. Nem teremt most már külön emberkéket, hanem rábízza a férfira és a nôre. Ha az emberiség többet nem akarna gyermeket, akkor leállna az emberiség élete. Kényszerítenénk Istent, hogy álljon le és Isten nem lépne közbe. Az élet ránk van bízva.

Amikor az apostolok azt mondják, hogy az Ige szolgái lettünk, akkor kijelentik, hogy nem urai. Nem olyan üzenet ez, amit megváltoztathatnánk, hanem amit csorbítatlanul tovább kell adni. Az üzenet lényege pedig az, hogy Jézus az élô Isten Fia, az öröktôl fogva való Istennek a Fia.

Ez a hit több, mint a húsvéti jelenés. Hiszen a húsvéti jelenés arra való, hogy ezt a hitet megadja. Testvérem, amikor te hittel elmondod a Credót, az nagyobb esemény, mintha Jézus megjelenne neked. Hidd el! Ezért az Egyházban állandó színeváltozás van.

Nem érzitek a sodró erejét egy misének? Amikor ennyi szívbôl hangzik fel a Hiszekegy. Az ember beleremeg. Ez az Egyház állapota. Csodálatos erôtér! Állandó színeváltozás és állandó Húsvét. De még ennél is több, mert a felismerés teljessége: Pünkösd. Ehhez semmiféle csoda sem ad hozzá semmit. Vagy ezt erôsíti meg, vagy nincs mondanivalója. Ezért a Szûzanya megjelenései, a szentek közlései, az Úr Jézus titokzatos megjelenései (biztos, hogy az Egyházban ezekben a percekben, ma is, csodás módon is tartja valakivel a kapcsolatot) csak arra valók, hogy ezt a hitet fönntartsák. Nem arra kell figyelni, hogy milyen ruhában volt a Szûzanya, hogy mosolygott, hanem arra, amit mondott. De azt meg kell keresni a Szentírásban, és lobbanjon lángra szívedben az a szentírási hely, és minden mást felejts el. Erre való a látomás. Fölösleges azoknak, akik többet kaptak, vagyis akik hisznek.

,,A hegyrôl lejövet Jézus meghagyta nekik, hogy senkinek se szóljanak a látomásról, amíg az Emberfia halottaiból fel nem támad. Meg is tartották ezt az utasítást, de egymás közt azon tanakodtak, mit jelent: halottaiból feltámadni.''

Most odalopakodunk Péter, Jakab és János mellé, és hallgatjuk, hogy tanakodnak. -- Mit jelent az, hogy ,,halottaiból feltámad''? A próféták megmondták, hogy a halottak feltámadnak az utolsó napon. Érzik, hogy Jézus nem olyan feltámadásról beszél, mint Lázáré, mert ,,a halottakat'' emlegeti. Ez pedig a világ végén lesz. Akkor tehát az Úr Jézus itt azt jelentette ki, hogy az ô feltámadásával nem egy Lázár-féle feltámadás ismétlôdik meg (ahhoz semmi köze), hanem elkezdôdik a világvégi esemény. Benne, Jézusban az emberiségnek egy egyede már feltámadt. Igazi születés ez, egy új életre. Úgy támad fel, hogy már nem hal meg. Íme, a színeváltozás jelenetének semmi értelme az Úr feltámadása, illetve a húsvéti hit nélkül, amelyben megvalljuk, hogy ô véglegesen bement a dicsôségbe, ahonnét jött, az Atyától. Ezért, testvéreim, végtelen nagynak tartsátok a hitet! Ennél nagyobbat az Istentôl nem kaphatunk itt a földön.

Most mit nyafogsz, hogy beteg vagy, hogy elhagytak ezek, meg azok? Mit kaptál az Istentôl? Tudod te, mit jelent hit nélkül élni? Mit jelent ilyen világosság, ilyen végsô tudás nélkül élni? Sejtem, amikor hitetlenekkel találkozom. Micsoda nyomor! Megköszönted-e már életedben a hitet? Vagy gyalázatosan vizsgáztatod az Istent? Elmondasz egy fohászt, és ha nem teljesül a kérésed, elhatározod, hogy soha többé nem lépsz be a templomba. Menj is el örökre! Nem vagy méltó az Istenhez! Istenhez olyan ember méltó, aki egész életén át kitart, szent konoksággal, mert egyszer megtudta, hogy kicsoda az Isten, és kicsoda Jézus. Többet nem ereszkedik vitába róla. Változhatnak a rendszerek, kormányok. Mi ez? Por és hamu mind. A te hited az egész örökkévalóságra szól.

Igen, valahogy így kellene gondolkodnunk errôl a jelenetrôl. Az a feltámadás, melyrôl Jézus beszél, a világvégi feltámadás. Az lepi meg az apostolokat, hogy a ,,holtak feltámadásáról'' szólva közeli idôpontot sugall és ezt majd meg is tapasztalják, amikor feltámad. Ô nem erre az életre jött vissza. Nem azt ünnepeljük Húsvétkor, hogy valaki visszajött a temetôbôl. Ez ostobaság. Hanem azt, hogy egy új világ van, amit mi ebbôl a világból nem tudunk megszerkeszteni, hogy a teremtô Isten szavára és akaratára nyitott a létezés, és hogy Jézus sírjába bekiáltott az Atya: ,,Te most is Fiam vagy'' -- és csak a leplek maradtak ott, a holtteste nem. Nem vetette le, mint kígyó a bôrét. Az anyagnak egy mennyisége már megdicsôült. Elkezdôdött a holtak feltámadása.

Ez azt jelenti, hogy Jézussal kivételt tett az Isten. Elôre hozta az utolsó napot. De nemcsak kivételt tett, hanem ô lesz a mi feltámadásunknak az oka. Élete, halála, feltámadása a mi életünk, a mi halálunk és a mi feltámadásunk. Az isteni megnyilatkozásoknak tehát végsô értelmet az Úr feltámadása és a Lélek kiáradása nyomán keletkezett hit ad. E hit nélkül én nem tudok és nem akarok élni. Az más, hogy a hitben még homályosan látunk. De biztosan!

Micsoda nap lesz az, midôn minden tisztátalanságtól és

bûntôl megtisztulva közelébe kerülhetek emberré lett

Istenemnek, odafönn az ô merô fénnyel telt palotájában!

Micsoda reggel lesz az, amikor vétkeim büntetését

levezekelve elôször nézlek szememmel.

Nézem remegés nélkül vonásaidat, szemedet, ajkadat.

Óh, én egyetlen hûséges szerelmem!

Lelkem egyetlen szerelme!

Szeretni akarlak Téged most, hogy majd akkor

szerethesselek.

Micsoda nap lesz az!

Hosszú, vég nélküli nap.

Az örökkévalóság napja.

Amikor annyira egészen más leszek, mint most,

amikor még érzem magamon a halál testét, és zavar,

és szétszór tízezernyi gondolat,

mert mindegyik elzárhatja elôlem az eget.

Óh, én Uram, milyen nap lesz az?

Midôn egyszer s mindenkorra megszabadultam minden

bûntôl, bocsánatostól és halálostól.

Midôn tökéletessé válva gyönyörûségedre állok a szemed elé.

El tudom viselni jelenlétedet, nem borzadva össze tekinteted elôtt.

Nem rémülve meg az angyalok és arkangyalok vizsgálódó tisztaságától,

mikor közöttük állok és körülvesznek engem.

(J. H. Newman)

Mert tudom, hogy megvallasz Atyád és angyalai elôtt, mert én megvallak Téged itt a földön és nem szégyellek e gonosz és elvetemült nemzedék elôtt.

1994. február 27.


A templom megtisztítása

Az Úr Jézus, amint ma láttuk az Evangéliumban, kötélbôl ostort font és megtisztította a templomot, a pogányok csarnokának nevezett részét. ,,Buzgóság emésztette'' az Isten háza, a templom iránt. Csodálta a templomot, de meg is siratta és megjövendölte pusztulását. A rómaiak le is rombolták a zsidó templomot. Ugyanakkor saját testét is templomnak mondotta. Mindezek után mi a kereszténységnek a viszonya a templomhoz? Vajon templomtalan vallás vagyunk? Alapvetôen fontos megvizsgálnunk, mit is jelent a templom a hívô keresztény számára.

Óriási tömegek szakadtak el a templomtól. Keresztények tömegei egyáltalán nem járnak templomba. Az ókor és a középkor nagyon templomos volt. Aki hívô volt, az járt a templomba. Mi történt azóta? Azt hiszem, valami csöndes, mély emberi változás. Nem szabad mindent a bûnösség számlájára írni, mintha az ókor és a középkor embere sokkal jobb lett volna, mint mi, szegény bûnösök a XX. században.

Nyugodtabban reagáljunk erre a kérdésre. Talán szakembereket is megkérdezhetünk, vallástörténészeket, szakrális néprajzzal foglalkozókat. (Ajánlom Eliadénak, a román tudósnak ,,A szent és a profán'' címû nagyszerû könyvét.) Alapvetô tény, hogy a vallásos ember számára megmutatkozik a ,,szent'', ,,az isteni világ''. Elgondolkodtató, hogy a mai teljesen profanizált világban mennyi a jelenés. Anélkül, hogy most megvizsgálnánk a jelenések valódiságát, összefoglalóan megállapíthatjuk, hogy ezekben a XX. század végi ember ôsi vágya tör elô ôrült módon, hogy megnyilatkozzék számára az Isten, a Szent. Ez a megnyilatkozás az igazán vallási esemény. Ez a megnyilatkozás, kinyilvánulás rögtön megtöri a teret, mert ahol megjelenik az Isten, ott minden ragyog. Az a hely szentté válik, a tér többi része profán marad. A ,,szent'' annyit jelent, hogy valami jobban létezik. A ,,profán'' múlandó. Nem is beszélve arról, hogy a szent helyen összetörnek, egymásba szakadnak az emeletek is, megnyílik az ég.

Gondoljunk Jákob pátriárka álmára! Üldözötten, fáradtan, kimerültén elalszik és látja, hogy égig ér egy lajtorja és föl-le járnak rajta Isten angyalai. Reggelre ébredve ezt mondja: ,,Szent ez a hely és én nem is tudtam. Milyen félelmetes ez a hely''. S megjelöli egy kôvel. Az embernek ez az ösztönös mozdulata, hogy odatesz egy követ, hogy oltárt állít, igen fontos. Ez azt jelenti, hogy tájékozódott a mindenségben, megkapaszkodott a létben. Óriási esemény! Most már otthont építhet magának, civilizációt, kultúrát. Európában az újkori ember számára többszörösen lerombolták ezt a szakrális teret. Persze, nagyon megsérült emiatt az ember. Magyarország felnôtt lakóinak 25 %-a idegbeteg. Ki vagyunk szolgáltatva egy ismeretlen univerzumnak, nincsenek tájékozódási pontjaink. Ebbe bele lehet ôrülni! És nemcsak térben, idôben sincsenek vonatkozási pontjaink: egyszerûen folyik az idô, a mai átlagember számára nincsenek ünnepek.

Ez a hatalmas deszakralizációs folyamat talán a reneszánszban kezdôdött, amikor az ember saját magát tette meg abszolút vonatkozási pontnak. Tévedett. Még nem sejtette, hogy mi mindent veszít el és mi mindent rombol le. Tudniillik, azóta kiderült, hogy az ember nem lehet önmaga vonatkozási pontja, hiszen az boldogítja, hogyha kilép magából és a másik embert szereti. Aztán a természettudományok fejlôdése nyomán kialakult egy új térélmény. Nem a természettudományok a hibásak, hanem az ember, aki nem nôtt fel lelkileg a találmányaihoz. Óriási rombolást mûveltek a természettudományok mellékhatásai az emberben. Nem a tudomány a hibás, hanem az ember, aki az egész létezéshez a ,,fabrikáló'', a logikai, a matematikus ésszel kezdett közeledni.

A számokra, a matematikára, a kiszámíthatóságra épített fel egy nagyon hatékonyan mûködô technikai civilizációt. Eredményesen dolgozott. Viszont a csodálkozni tudó értelme (miért vagyok én a létezésben? mi az egész értelme?) visszafejlôdött. Majdnem fordított arányban: minél jobban kitágult az agya -- ez a ,,számítógépes agy'' --, annál inkább elsorvadt benne a csodálkozó értelem. Óriási csonkulása ez az európai embernek. Nehogy valaki azt higgye, hogy a természettudományok ellen beszélek. Amikor az egyháziak ellene szóltak, azért tették, mert azt a veszélyt sejtették meg mögötte, amit az imént bemutattam.

A matematika, amely egyébként csodálatos tudomány, azt mondhatja egy ,,szent helyrôl'', hogy mondjuk 90 m2. Egy másikról azt, hogy 100 m2. És még azt, hogy ez kettô két szent hely. Gondoljuk csak meg, hogy csak azt mondhatja édesanyádról, vagy szerelmedrôl, hogy ,,egy''. És csak azt tudja, amit befoghat a megszámolhatóságba. Pontosan ebben van eredményessége. Az európai ember kezdi így gondolni: Ha én mindent megszerkeszthetek -- természettudományos alapon --, akkor nincs már semmiféle szükség ,,isteni'' megnyilatkozásra. A tér homogén (egynemû). Többé nincs ,,szent tér''. Hogyha mégis vallásos marad a modern ember, akkor azt mondja: mindenütt lehet Istent imádni, minek járjak templomba? És még ehhez hozzáteszi, hogy: aki templomba jár, az se jobb! Hol itt a tévedés?

Elsôsorban és elôször a munkásságot veszítette el az Egyház. Miért? Azért, mert a munkásság, a fabrikálás, a valamit eredményesen létrehozó értelem munkása lett. Nyolc órát dolgozott, ezért kapott fizetést. Megtanulta azt, hogyan lehet hatékonyan alakítani a világot. S a gyárakból hazatérve azt gondolhatta, hogy az egész világ, maga a létezés is így alakítható.

A parasztság késôbb veszítette el a hitét. A paraszti réteg, a földmûves, a föld által tartotta a kapcsolatot Istennel. Ádámot kertésznek tette meg Isten. Ha valakit hagynak, hogy földet mûveljen, az vallásos lesz, mert az idôjárást nem tudja technikailag befolyásolni. Mindig marad valami kiszámíthatatlan. A földön keresztül kapcsolatban lehet lenni az Istennel. Igaz, a gépek, a technika visszaszorítja ezt a kiszolgáltatottságot, és ez nem is baj. De ha azt a látszatot kelti, hogy az emberi létezés nincs kiszolgáltatva, hogy meg lehet oldani az emberi létezést pusztán technikával, nagy rombolást okoz.

Még mindig hat az a marxista propaganda, hogy a tudomány ellentmond a hitnek. Nem mond ellent! Hiszen semmi köze hozzá! A hit nem abba a rétegbe szól bele, ahol én matematikai nyelven leírom és alakítom a világot, hanem abba a rétegbe, ahol szenvedsz, mert otthagyott a szerelmed, az egyetlen boldogító, csodálatos kapcsolatod, a feleséged, és azt mondod, hogy mindennek vége. A hit abban a rétegben szól hozzánk, ahol egyszer csak megkérdezed: egyáltalán mi az én életemnek az értelme?

Az elôbb vázolt deszakralizációs folyamatot betetôzte a XX. században a totalitárius rendszerek megjelenése: Hitler és Sztálin. Templomrombolók voltak. Bezárták a templomokat és tiltották a templomba járást. Miért? Mert a polgár ott, azon a szakrális helyen, kicsúszhat a hatalom ellenôrzése alól. A mindenütt jelen lévô ÁVH hatalma ott szinte megszûnt. A templomban összegyûlt emberek fölött nyitott volt az ég. Moszkvának, Budapestnek van 100-200 pontja, ahol Sztálin egyszerûen nem úr. Ahol azt kiáltják Krisztusnak: ,,Tiéd az ország, a hatalom és a dicsôség!''. Azért, nem engedhetik meg a diktátorok a szent helyek mûködését, mert a szabadságot nem engedik meg. ,,Szent hely'' az, ahol az ember ,,megszökhet''. Persze, erre még egy jó ideológiát is gyártottak, hogy a vallás elidegenít a világtól. Hát attól a világtól, amelyben akkor éltünk, jobb is volt elidegenedni.

Mindezek mellett a hívôk egy rétege kitartott a templom mellett. Nem olyan egyszerû megmondani, hogy miért.

Egyik-másik hívô esetében ez csupán atavizmus. Így szokták a nagyszülei, a szülei... Ez most abba fog maradni. A falvakban még járnak templomba, mert ,,így szoktuk'', de ha a pap nem emeli fel a falut, és nem rázza fel az öregasszonyokat is, hogy ne ezért járjanak templomba, hogy haladják túl a szokást, akkor elárulja a keresztény jövendôt, mert ez a vallásos réteg el fog tûnni.

Aztán van, aki ôszintén engedelmeskedik az Egyháznak, mert az Egyházat Krisztus alapította és az Egyház elôírja, megköveteli a templomba járást. Aztán az ösztönös félelem is sokakat visz a templomba. A végtelen egyhangúságtól -- az embert otthontalanná tevô egyformaságtól (ahol a tér és az idô homogén, vagyis borzalmasan unalmas) -- való félelem. Ezt az unalmat egy-egy buli, a farsangi mulatság nem oldja fel, az élet irányvesztett marad. Ezt sokan érzik.

És végül van egy egészen megtisztult új réteg, aki hirtelen rányit a templom krisztusi értelmére, amely a keresztény templomot minden más templomtól megkülönbözteti.

Természetesen, mi, papok is sokszor nem tudtuk, hogyan reagáljunk arra, hogy sok keresztény nem érzi jól magát a templomban. Hogy jól érezze magát, sok mindennel próbálkoztunk, ízléséhez alakítottunk oltárt és rítusokat. Kár volt! Ettôl nincsenek többen a templomban. Tessék megnézni, II. Alexij ôszentsége itt misézett a Petôfi téren, körülbelül abban a rítusban, ahogy Nagy Konstantin idejében. A rítusok milyenségétôl független a hívôk száma, akármilyen is a rítus, ugyanolyan kevesen vagy ugyanolyan sokan vannak a templomban. Teljesen töröltük a szakrális nyelvet, hogy minden érthetô legyen. Ezzel sem lettek többen a templomban. Sôt egyesek szórakoztató show-mûsorokat rendeznek. Láttam a franciáknál olyan misét, amelyre alig ismertem rá. Nem tudtam, hol tart a pap, mert produkálta magát. Mások, hogy feloldják a kényelmetlen érzést, bevették a világias állást, ülést, járást a tipikusan vallásos testhelyzetek és tartások helyett. A régi szokást, hogy a férfiaknak és nôknek külön helyük volt, feloldottuk mondván, hogy ,,vegyesen'' majd jobban érzik magukat. Persze, ez sem mozgatott meg tömegeket, ezért nem jöttek többen a templomba. Ha többen jönnek, akkor nem ezek miatt jönnek a templomba.

Nézzünk mélyebbre! Mi volt a pogány templomnak az igazi értelme? Az ember Isten utáni vágya! Ezt a vágyat építették bele a kôbe.

Az ember, a bûnbe esett ember vágyódik a végtelen jóságra, az üdvösségre, az Istenre, és ezt a vágyat kiépíti magából. Bekerít egy ,,szent ligetet'', egy ,,forrást'', ahol felemelkedhet a lelke, ahol megtapasztalhatja Isten érintését. Persze, szerette volna megragadni az Istent és befogni, mint az atomenergiát. A pogány templom hatalmas atomreaktor, mely befogja Istent, hogy aztán kicsiben élvezhesse az ember a melegét és jóságát. Itt, ebben a térben van, és másutt nincs jelen az Isten. Az ókori istenek olyanok, mint a jó kutyák. Tudják, hogy meddig szaladhatnak és ugathatnak. A portán túl már nem ugathat és nem haraphat. Ezért Róma, amikor egy-egy területet megszállt, annak a területnek az istenszobrát betette a Panteonba. Persze, nagy bajba került Izraellel. Mikor a római behatol a Szentek Szentjébe, nem talál ott semmit. Egy szentély, amiben nincs semmi!? Az ószövetségi templom más, mint a pogány templom. Isten ígérete, hogy velük fog majd lakni mindörökre. Ezt a vallásos zsidónak ma is kellene éreznie. De mikor és hogyan fog ez megvalósulni, hiszen a templomot lerombolták?!

A keresztény templom ennek a kettônek, a pogány és a zsidó templomnak a beteljesedése. Az ember vágyakozik az isteni világra és hordozza az ígéretet, hogy Isten egyszer vele fog élni. Jézusban, a megtestesülés által, maga az Isten lépett a világba soha nem látott módon. Ô maga lett az új és örök ,,szentély''.

Olyan finomsággal ábrázolja ezt Lukács evangélista, amikor arról ír, hogy Zakariás bemegy a Szentek Szentjébe: felmegy Jeruzsálembe, a hegyekbe, mert a templom mindig hegyen van (palóc földön is mindenütt), hiszen a templom az isteni, fönséges világba emel. Azután bemegy Zakariás a szentélybe, oda, ahol Isten jelen van. Micsoda kontraszt: hat hónap múlva Názáretben, egy poros vidéki városban (,,jöhet valami jó Názáretbôl?''), mondjuk egy konyhában, egy fiatal zsidó lányhoz belép az Isten. Ezzel szétlebbentette a templom kárpitját. Vége az ókori templomnak! Amikor megtestesült egy édesanya méhében az Isten, akkor maga a teremtés lett templommá. Milyen csodálatosan ragadja meg ezt Szent János az evangéliumában, amikor ezt írja: ,,az Ige testté lôn'', szó szerint: ,,közöttünk ütötte fel a sátrát''. Nem ,,közöttünk lakozott'', hanem ,,közöttünk ütötte fel a sátrát'', és ,,láttuk az ô dicsôségét, az Atya Egyszülöttjének a dicsôségét, akit kegyelem és igazság töltött be''. S amikor Natánael, ez a hithû izraelita találkozik a názáreti Jézussal, kritikusan méri végig. Akkor ezt mondja Jézus: ,,Bizony, bizony mondom nektek, látni fogjátok, hogy megnyílik az ég, s az Isten angyalai fel és alá szállnak az Emberfia fölött.'' Vagyis az Emberfia templom!

Van közlekedés az ég és föld között! A szamariai asszony templomos problémájára, ,,hogy atyáink ezen a helyen imádták az Isten, ti pedig, zsidók, Jeruzsálemben'', Jézus így válaszol: ,,Asszony, hidd el, elérkezik az óra, (s már itt is van, hiszen veled beszélek) amikor sem ezen a hegyen, sem azon nem imádják az Istent. Az igazi imádók lélekben és igazságban imádják.'' Jézus puszta létével kikezdte a templomot. Azok a hamis tanúk, akik a templom lerombolásával vádolták Jézust, valami igazságot is belekevertek vádjaikba. Jézus soha nem beszélt a templom ellen. Mint hithû zsidó, feljárt oda és az apostolok is, de kikezdte a létével. S ezt megérezték kortársai is, hiszen leborultak elôtte. A leprás, aki meggyógyult, nem a paphoz ment, hanem ôhozzá és ott adott hálát az Istennek, mintha egy templomba ment volna. És milyen csodálatos a Máté-evangélium 27. fejezetében az Úr Jézus halálának leírása: ,,Jézus ismét hangosan felkiáltott és kilehelte a lelkét. Ekkor a templom függönye kettéhasadt, felülrôl egészen az aljáig''. Vagyis megsemmisült az ószövetségi szentély, éppen akkor, amikor a katona lándzsája megnyitotta Jézus oldalát. A teljesen deszakralizált, templomait vesztett európai embernek ez egy egészen új örömhír!

Mert mirôl is van itt szó?

Eliade írja, hogy még a profán térélményen belül is felmerülnek olyan értékek, amelyek a vallásos térélményre jellemzô inhomogenitásra emlékeztetnek (vagyis ahol megtörik a tér egynemûsége). Vannak például helyek, amelyek minôségileg különböznek a többitôl a mai pogány ember szemében is. Ilyen az otthon. Vagy például egy nagy szerelem születésének, az elsô találkozásoknak a helye. Ezek a helyek még a teljesen vallástalan ember számára is megôrzik egyedülálló jelentôségüket. Ezek az ô magánvilágának ,,szent helyei''. Az ilyen helyeken számára is olyan valóság nyilatkozik meg, mely elüt a mindennapi létezés valóságától. A profán ember, a mai ember kriptovallásos viselkedésével, vagyis önmaga elôtt is titkolt, de valójában vallási megnyilatkozásával állunk szemben.

Mirôl van itt szó? A mai fizika másképp nézi a világot, mint az ókorban vagy a középkorban, de a modern ember számára is maradt még egy tény, egy esemény, amely megtöri a tér homogenitását, és ez a szeretet élménye. A szeretetben van valami transzcendens, az embert túlhaladó. Azt a kertet, azt az ablakmélyedést, ahol Ágoston utoljára beszélt Mónikával, az édesanyjával, soha nem felejti el. Az örökké ragyog. Arra a helyre, ahol elôször találkoztál azzal, akit tényleg szeretsz, visszajársz. Az benned él. Meg van törve a tér! És ez számodra valóság, bár semmiféle természettudós nem lenne képes kimutatni azt, amit számodra jelent. Téged viszont ez a tér- és idôélmény tart meg a létezésben.

Amikor elérkezett az idôk teljessége, Isten elküldte egyszülött Fiát, aki kinyilatkoztatta nekünk, hogy Isten a Szeretet. A kettô annyira azonos, hogy meg is lehet fordítani: a szeretet az Isten. Természetesen az igaz és tiszta szeretet. De akármilyen bemocskolt szeretetben, a szeretetnek a legutolsó utánzatában is ott csillog valami a szentségbôl. Ezért nem tudja elfogadni például a parázna, hogy miért bûn az, amit tett. Nem képes különválasztani az ô gyalázatos tettét attól, hogy valami még ebben a mocsokban is megcsillant. Nem tudja szétválasztani a csodálatos túlvilági sugárzást a pocsolyától, amin felcsillant. Ez az utolsó lehetôsége a mai embernek. Hirtelen kiderül, hogy nem ô a központ.

A reneszánsz tévedett, mert ahhoz, hogy normális emberi életet éljen, ki kell lépnie önmagából. S a reneszánszra épült descartes-i filozófia a legnagyobb tévedés, és a modern ember megmérgezése. A ,,cogito ergo sum'' (gondolkodom, tehát vagyok) helyett a ,,cogitor ergo sum'' (gondolva vagyok, tehát vagyok) a helyes kiindulópont. Azért vagyok, mert valakik gondoltak rám. Azért jön elô a homályból az öntudatom, mert mások beszélnek hozzám. Azért létezem, mert mások szeretnek. Az önmagát abszolút középpontba állító ember tévedett, és ez a tévedés meg nem bocsátható. Iszonyat! Amikor az embert, az egyedi embert tette meg a világmindenség középpontjának. Higgyétek el, ennek ma rengeteg áldozata van, testvérek! Öngyilkosságok özöne.

Hirtelen megtörik a természettudományok egyeduralma az emberi élet felett, mert a szeretetben van valami, ami leírhatatlan. Nem matematika, nem fizika, nem biológia. Mindent felülmúló valóság. Az is bizonyítja, hogy amikor le akarja írni a természettudomány, a biológia és a pszichológia a szeretetet, akkor bevallja, hogy csôdöt mondott. Hogy amit belôle leír, az még nem maga a szeretet.

Ezután már többé nem lehet megparancsolni, hogy az ember ne menjen ,,szent helyre'', mert azok jönnek az ember életébe. S míg a természettudományok segítségével nagyszerûen eligazodom a külsô világban, mindig felmerül a kérdés: de velem, énvelem mi lesz? Van egy csodálatos mondata annak a Szent Jánosnak, aki ott állt a kereszt alatt: ,,Hittünk a szeretetben.'' Tehát a te létezésed megoldása nem az, hogy tudsz valamit, hanem, hogy hiszel valakiben, aki szeret. Ez tart fönn! A szeretet az utolsó istenélmény. Az az utolsó hely, ahol az Isten mindig eléri az embert, a történelem utolsó napjáig, amíg dobog a szíve, amíg van tiszta pillanata. És akkor számára megtörik a tér és az idô. És ebbe a ,,rétegbe'' jött el az Isten. Emberré lett! Ezért jegyezte meg Szent János még az órát is, amikor találkozott a Mesterrel: ,,S aznap nála maradtak.'' -- János emlékében ott élnek a fák is, melyek tanúi voltak annak a napnak, annak a csodálatos ragyogásnak.

Testvérek, egyben az ember zseniális: nem tudja elfelejteni Jézus Krisztust, mert benne az Isten szeretete lett nyilvánvalóvá. Figyeljétek meg, hogy a keresztény hívô visszamegy a szent helyekre: a színeváltozás hegyére, a coenaculumba (ma is ôrzi a hagyomány), ahol Jézus az utolsó vacsorát tartotta. Az Olajfák hegyére, ahová apostolai elkísérték, és amely a feltámadás után ragyogott az apostoloknak. Ezt nem lehet elcserélni egy másik hellyel. Azért szent hely, mert egy emberben olyan szeretet ért el hozzánk, amely felülmúl minden elképzelést. S a Kálvária? Az elsô keresztények visszamennek erre a helyre már az elsô Húsvétkor, amikor a Feltámadott dicsôségében megmutatta magát nekik. Többé nem lehet elfelejteni azt a péntek délután három órát! Az megtörte a történelmet, ketté osztotta! Nem véletlen, hogy Urunk megtestesülésétôl számítjuk az éveket: Krisztus után 1994-ben! Ez az idôszámítás gyôz, minden más dátumot el fogunk felejteni.

A keresztény templom nem a pogány templomnak és nem a zsidó templomnak a folytatása, hanem annak megtapasztalása, hogy valaki végtelenül szeretett minket, és így az a tér és idô ragyogni kezdett. A hét elsô napja a vasárnap, mert mindig ezen a napon jelent meg Krisztus. Más nappal össze nem keverhetô nap ez. Maga az Úr Jézus vezeti be tanítványait az emmauszi úton az új szakrális világba, amelyet nem fog kikezdeni többé semmiféle deszakralizáció, mert ahhoz az embert annyira kellene deszakralizálni, hogy képtelen legyen a szeretetre. Dehumanizálni kellene, teljesen elemberteleníteni, hogy többé már ne legyen képes emlékezni a szeretetre. Ha ez sikerülne, akkor az ember tényleg elfelejtené az Istent.

De amíg az ember képes a szeretetre, addig lesz neki szent helye és szent ideje, lesz temploma és vasárnapja. Azért jöttek össze ketten-hárman az ôskeresztények Jézus Krisztus nevében, hogy visszaemlékezzenek az utolsó vacsorára, de nemcsak visszaemlékeztek, hanem kezükbe vették a kenyeret és tudták, hogy ez az ô teste és az ô vére.

A keresztény templom nem az istenkeresô vágyak kôbe, fába, márványba vésése.

A keresztény templom nemcsak ígéret, hanem személyes beteljesülés.

A keresztény templom egy nagy, soha nem tapasztalt szeretet által megjelölt tér.

A keresztény vasárnap, egy soha el nem felejthetô szeretet által kiemelt idô.

Az örökkévalóság belépett hozzánk. Innét kiindulva kell újra megtalálnunk a templomot, a keresztény szentegyházat.

Az Oltáriszentség itt van! És ezek a falak azért szentek, mert ti szentek vagytok. Ti vagytok Isten temploma, mert bennetek lakik a Szentháromság! Ebben a hívô erôtérben van jelen Krisztus. Közöttünk van, azok között, akiket szeret és akiket kiválasztott, s akik a hitben most is, a mai napon is, találkozunk vele.

1994. március 6.


Úgy szerette Isten a világot, hogy egyszülött Fiát adta érte

A mai Evangéliumban kétszer is mondja az Úr Jézus, hogy azért jött, hogy aki benne hisz, az el ne vesszen (örökre el ne kárhozzon), hanem örökké éljen (üdvözüljön). Nagyon idegenül hangzanak ezek a szavak a mai európai ember fülében. Képzeljük el, ha ezt a kijelentést ma valaki hangosan felolvasná a metrón vagy a tévében. Ösztönösen elfordulnának vagy kikapcsolnák a készüléket. ,,Hogy örökre el ne vesszen, hogy örökre boldog legyen'' -- teljesen idegennek tûnô szavak, eszmék.

A mai ember látszatra nem ismeri a kárhozat tényét. Ehelyett a megsemmisülést választja. Az öngyilkossággal igazából erre vállalkozik. Nem is akar örökké élni, csak pár évtizedet itt a földön, és azt telerakni élvezetekkel. Mennyország helyett inkább egy fogható, konkrét, rövidtávú evilági paradicsomról álmodik. Ne tévesszen meg bennünket ez a látszólagos vallástalanság. Az ember nem tud úgy megromlani, hogy legromlottabb reakcióiban ne vallaná meg azt, hogy az örök életre van rendelve. Figyeljük csak meg, az önmegsemmisítéssel tulajdonképpen a pokoltól menekül. Mert mit is akar? Az öngyilkos lényegében arra vállalkozik, hogy megsemmisítse magát, mert a nem-létet (ô úgy tudja, hogy meg fog semmisülni) jobbnak ítéli, mint a rosszul-létet, azt az életet, amiben van. Hiszen ha valahonnan valahová menekülök, akkor azt, amibôl menekülök rosszabbnak tartom annál, mint amibe menekülök. Az önmegsemmisítési kísérlettel az ember kinyilvánítja, hogy van valami végtelenül rosszabb a nem létezésnél: a szeretet nélküli létezés!

Ezt nevezzük kárhozatnak. Az ember annyira fél attól a létezéstôl, amelyben nincs szeretet, hogy ez az elementáris erejû félelem még életösztönét is legyôzi.

A vértanúk halálukban az örök élet után vágyakoztak, és ez az örök élet utáni vágyakozás legyôzte a földi életösztönt. Az ember biztos a pokol létezésében, vagyis a szeretet nélküli létezésben, és ezt a legrosszabbnak tartja. A szeretet nélküli létezés nemcsak képe a pokolnak, hanem maga a pokol kezdete, ezért próbál az ember inkább a megsemmisülésbe menekülni.

Milyen megdöbbentô tény, hogy egyre több öngyilkos van és egyre kevesebb szó esik a kárhozatról, vagyis arról, hogy örökre el lehet veszni. A hit által azonban meg lehet menekülni. Az Isten elleni lázadás, itt a XX. századi pusztaságban (ugyanúgy, mint a zsidók pusztai vándorlása idején) azt eredményezte, hogy megmartak bennünket a mérges kígyók. Ezek a mérges kígyók a gonosz szellemek. Ez a kultúra és ez a civilizáció, amiben élünk, a halállal van eljegyezve. A halál mindennapi barátja lett, mert benne a halál mint egyetemes megoldás jelentkezik a rossz elôli menekülésre. Ez a sátáni kelepce.

Eddig csak azt gondoltam, hogy sokan úgy fogják fel az emberi életet, mint egy száraz botot, amelyet a két végén már meg szabad gyújtani. A magzatot szabad megölni és az értelmetlenné vált, elaggott életet eutanáziával ki szabad oltani. Bizonyos parlamentek megszavazták. De egy harmadik problémamegoldás is felvetôdött: az öngyilkosság. Az öngyilkosság bármely pillanatban a kezünk ügyében levô végsô megoldás, a pokol elôli menekülés. Ma már az értéktelenség került az érték helyére. Aki a magzatölôt gyilkosnak nevezi, azt be lehet perelni rágalmazásért. Aki az öreg, beteg embernek beadja a ,,jótékony injekciót'', az nem gyilkol! Nem szabad az orvost gyilkossággal rágalmazni! És aki öngyilkos lesz? Nem szabad róla azt mondani, hogy merényletet követett el az élet ellen, az Isten ellen, hanem tisztelni kell, hogy ezt a megoldást választotta.

Ez az értékek helyébe lépô értéktelenség nem más, mint maga a halál, egyetemes gyógyszerként árusítva Európa ideológiáinak piacán.

Figyeljétek meg, az életnek az lett a ,,megoldása'' a földön, hogy a magzatokat kosárszámra öljük meg, így életteret nyerünk, így jutunk több ennivalóhoz! Piszok módon ezzel riogatják az európai embert. És mi a megoldás arra, ha elér bennünket a szenvedés? Szintén a halál! Mi a megoldás arra, ha beborul az ég fölöttünk? Ha mindenki elhagy bennünket? A pirulák! A pirulák korszakát éljük! Mindenütt meg vagyunk jelölve a halál piruláival!

Gyökeréig mérgezett kultúra ez! Isten el fogja söpörni, és egy új keletkezik. Itt Európában a halál az isten. Mindennapi esemény az élet kioltása elegáns körülmények között, új névvel ellátva, ragyogó tisztaságban, higiénikusan kivitelezve.

Miért van ez így? A kárhozat megtapasztalása miatt. Mert a kárhozat állapota az élô-halott állapot, a szeretet nélküli állapot. A kárhozatban nem tudom, hogy mi van. De azt tudom, hogy mi nincs. A kárhozatban nincs szeretet. És mégis élnek a kárhozottak, mert Isten semmit sem semmisít meg. A mai ember jobban ismeri ezt az állapotot, a kárhozat állapotát (a családtól kezdve), mint a mennyországot. Inkább az örök elhagyatottságról van tapasztalata, mint az örök életrôl. Mert a szeretet természete az, hogy örök, hogy nem szakad meg. Ha egy szeretet megszakad, az soha nem is volt szeretet, csak a szeretet utánzata.

Fiatal testvéreim! Higgyétek el, a szeretet mindig szeretet marad! Ha egy szeretet gyûlöletté változik, akkor az kezdetben is tele volt méreggel, tele volt bûnnel és csak ez jött a felszínre. A szeretet természete, hogy örökkévaló. Egyébként errôl van közvetlen tapasztalatunk. A szeretet nem változhat gyûlöletté!

Mi a mennyország? A szeretô Istennel és a szeretni képes üdvözültekkel való örök együttlét. És a kárhozat? A szeretô Isten visszautasítása, és képtelenség a szeretetre.

Testvéreim, a földi pokol nem hasonlat! Ne tegyük idézôjelbe! Mint ahogy a földi mennyország sem hasonlat! Mert mit mondott a mi Urunk, Jézus? Az Isten országa köztetek van! Nem lesz, a halálotok után, hanem van! Mi az Isten országa? Az Isten uralkodása, vagyis szeretet! És ha ezt visszautasítom, akkor a pokol nem idézôjelesen, hasonlatként kezdôdik meg bennem, hanem valóságosan. Aki hisz bennem -- mondja Krisztus --, annak örök élete van. Azért küldte el Isten az ô egyszülött Fiát, hogy el ne vesszünk. Nemde ezt mondja az Úr: ,,Az ítélet most kezdôdik. Hiszen a világosság a világba jött, de az emberek jobban szerették a sötétséget, mint a világosságot, mert gonoszak voltak tetteik.'' A világosság a szeretet, a sötétség a gyûlölet, a szeretet hiánya. Így tehát már a földön ízlelgetjük a mennyországot vagy a poklot. És aki csak egy pillanatra is megízlelte a kárhozatot, az úgy megriad, hogy inkább megöli magát, vagyis a megsemmisülésbe menekül elôle. Semmivé lenni jobb, mint kárhozottnak lenni.

A paradicsomi állapot a szeretet állapota volt. Ádám teológiából nem sokat tudott, hasonlóan nagyon keveset az Istenrôl. Rendkívül primitív és egyszerû lény volt, de szeretett! Szerette Istent, és Évát is szerette Istenben. És ez a szeretet áttetszô volt. De amikor szakított az Istennel, akkor bár az egymás iránti szeretet még nem szakadt meg, de kezdett megmérgezôdni, mert a szeretet természeténél fogva szentség. Mindenfajta szeretet szentség. Vagyis Istent közli, Isten van jelen, két-három ember között megkezdôdik az Isten uralma, az ô országa. Mindenfajta szeretet, ha elég tiszta, akkor jelenvalóvá teszi Istent. A bûnbeesés után azonban a szeretet megmérgezôdött. Lassan kiépült egy olyan világ, amely az önzésre alapozódott, az önzést ,,civilizálja''!

Ezt a világot, amely a bûn után következett, Isten nem szereti! Ma hallottuk az Evangéliumban: ,,Úgy szerette Isten a világot, hogy egyszülött Fiát adta érte.'' Én mégis azt mondom, hogy van egy világ, amelyet Isten nem szeret. Szent Jakab apostol levelében olvassuk, hogy: ,,Aki a világnak akar a barátja lenni, ellensége az Istennek''. Szent János meg ezt írja elsô levelében: ,,Ne szeressétek a világot, és ami benne van. Aki szereti a világot, abban nincs meg az Atya szeretete. Minden, ami a világban van: a test kívánsága, a szemek kívánsága, az élet kevélysége, nem az Atyától származik, hanem a világtól. S elmúlik a világ és annak bûnös kívánsága. Csak aki megteszi Isten akaratát, az él örökké.''

Van tehát egy világ, amelyet nem Isten teremtett, hanem a lázadó teremtmény fabrikált. Egy olyan világ, amelyben nem a tiszta szeretet a törvény, hanem az önzés. Egy megmérgezett világ, a szeretetnek mindenféle utánzatával, a szeretetnek és a gyûlöletnek egyfajta keverékével. Ezt a világot Isten nem szereti!

Ha én nem szeretek, mondjuk, egy szocialista realista szobrot, az a szobor még nyugodtan létezik. Nem árt neki az, hogy én nem szeretem. De ha Isten valamit nem szeret, az nem létezik. Tehát mondhatjuk azt, hogy amit Isten nem szeret, azt gyûlöli. Persze Isten képtelen gyûlölni. De ha nem szeret valamit, az több, mintha én gyûlölnék valamit és lerombolnám. Ha Isten valamit nem szeret, akkor az semmi! De nem a jó semmi, amibôl lehetne valami jó, hanem a rossz semmi, aminek léteznie sem szabad. Félelmetes nemlét! Az isteni gyûlölet pusztít, éget, romba dönt, megsemmisít. Isten a bûnt nem szereti, de szeret minket. Ezért térhetünk meg, amíg élünk.

Legjobban úgy tudjuk kifejezni azt, hogy Isten nem szeret valamit, hogy végtelen, lángoló gyûlölettel gyûlöli. Rombolóan! Persze, Isten csak szeretni képes. A teremtményeit mind szereti. Lucifert is szereti, mint teremtményét. De a bûnt, amivel Lucifer azonosult, azt nem, és ez a kárhozat. Lucifer az isteni szeretet lángjában ég!

A mai Evangéliumban hallottuk, hogy magunk ítéljük el saját magunkat. Egyszerûen elmegyünk a világosságtól. Kizárjuk magunkat a valóságból, amely nem más, mint Isten szeretete. Ezért a bûnnel azonosult teremtmény magát helyezi az Isten nem-szeretésének (vagyis pusztító gyûlöletének) a tüzébe. Nem Isten helyezi oda, Isten nem büntet. Magunkat büntetjük, amikor olyan világgal azonosulunk, amely nincs!

Úgy kell tehát a világot szeretni, ahogy Isten szereti. Csak azt szabad szeretni benne, amit ô szeret, és gyûlölni kell azt, amit ô nem szeret.

Hogyan szereti Isten a világot? Úgy, hogy minden bûnt teljes egészében szeretne megszüntetni. Nekünk is ilyen módon kell szeretnünk. Minden másfajta világ iránti szeretet egyszerûen nem szeretet, hanem eljegyzettség a romlással, a pusztulással és a kárhozattal. Az igazi világ- és életszeretet azt jelenti, hogy a világot, az embereket szeretem, de meg akarom szabadítani a bûntôl (ld. O. Chambers).

A látszatok becsapnak. Vannak világszeretô, életigenlô, harsány, tavaszias, fiatalosnak tûnô áramlatok, amelyek tulajdonképpen életellenesek, mert úgy szeretik az életet, hogy mindent szeretnek benne. Olyan ôrültség ez, mintha annyira szeretném a testemet, hogy a romboló rákos daganatot is szeretném benne. A világ szeretete nem lehet egyfajta vakság, amellyel szeretem a bûnt is, amely pusztítja az emberek világát. Különösen látható ez az emberi kapcsolatokban. Az a szeretet, amely Isten akaratát nagyvonalúan megszegi a szeretet nevében, mérgezi a másikat.

Az Evangélium nem valami vaskalapos klerikális háttérbôl óvja a fiatalokat a házasság elôtti nemi kapcsolattól. Az ilyen kapcsolat megmérgezi a szeretetet. Nem szeretet az, hanem csak utánzat, de aki beleesik, képtelen belátni, hogy az. Minél nagyobb értéket mérgez meg a bûn, annál nehezebb megmagyarázni, hogy csupán látszatot hoz létre. Ha látomást csiholsz ki magadból, senki sem tudja beláttatni veled, hogy ez csak autoszuggesztió (önbecsapás). Két ember szeretete csak akkor szeretet, ha az a szeretet teljesen Istenben él. Ezért kell a szüzességet gyakorolva készülni a házasságra. Mégpedig mindkét részrôl és boldogan! Ebben a nagy fertôben, amiben vagyunk, egyedül Krisztus menti meg a fiatalokat és a fiatalok szerelmét.

Fiatalok, nem veszitek észre, hogy már senki sem törôdik veletek? Azok a könyvek, amelyek semmi másról nem írnak, csak a szexualitás technikájáról, a lényeget tévesztik szem elôl. A szeretkezésnek van technikája, a szerelemnek van pszichológiája, de a szeretetnek se technikája, se pszichológiája nincsen: a szeretetnek teológiája van! Egyedül Urunk, Jézus törôdik veletek, és mindenkivel szemben meg akarja menteni a szerelmeteket! Mentsétek meg vele emberi kapcsolataitokat!

Ne a magatok javát keressétek, de ne is a másik mulandó javát, hanem az üdvösségét! Ne mérgezzétek meg a szerelmet, ne mérgezzétek meg egymást!

Istennek a világ iránti szeretete olyan ártatlan, olyan tiszta, olyan megalkuvás nélküli, hogy az ember meghatódik tôle. Ô olyan ártatlannak látja a világot, amilyennek elképzelte, s amíg olyan nem lesz, addig nem is fog jobban mûködni. Ô olyan világot alkotott (Isten nem naiv, mi vagyunk naivak és romlottak), amiben nincs rendôrség és katonaság. Persze, most kell! De vajon ezért Isten a felelôs?

Ô ártatlannak teremtette a világot! Ha ezt kinevetitek, nevessétek ki az Istent, az ôs-ártatlanságot, az örökké ragyogó ártatlanságot! De a lelketek mélyén azért érzitek, hogy az a világ, amit ô álmodott, ott szunnyad a szívetekben. Ti olyan világot szeretnétek, amiben nincsen gyûlölet, nincs méreg. Isten is ilyen világot szeretne. Vele fogjatok össze!

Isten olyan, mint egy jó orvos, aki úgy szereti a betegét, hogy nem kegyelmez a beteg daganatoknak. Ma viszont, akik szeretik egymást, szeretik egymás vírusait is, és mindenféle lelki és testi betegséggel mérgezik meg egymást.

Mi arra kaptunk felszólítást, hogy úgy szeressük a világot, ahogyan Isten szereti, a bûntôl megtisztulva! Nem azért küldte el az Isten egyszülött Fiát a világba, hogy egy kicsit jobban menjenek a dolgaink, hanem hogy el ne vesszünk, de örök életünk legyen! Elveszni annyi, mint elkárhozni. Elkárhozni annyi, mint szeretet nélkül létezni. Az örök élet annyi, mint szeretetben élni, amely sosem szûnik meg.

Nem lehetünk tehát világiasak. Az ördögnek van egy ingyenes tanfolyama. Az elsô képzési szakaszhoz egy nyár bôven elegendô. Elôször nem a bûnt szeretteti meg a gyanútlan fiatalokkal, hiszen azok olyan jámborak! Nem lehet ajtóstul rájuk rontani. Ô csak egyszerûen ezt mondja: Éljetek ebben a világban! Halálos bûnt ne kövessetek el, de menjetek el addig, amíg el lehet menni mindenben. Ez fából vaskarika! Mert ha ezt elfogadom, már lemondtam az életszentségrôl.

Mit is akarok ezzel? Az önzést! Azt, hogy minden pillanatban a legnagyobb tiszteletet arassam magamnak, a legnagyobb gyönyörûséget szakítsam le magamnak és a legtöbb hasznot húzzam. Ez a világiasság megmutatkozik minden területen. Félek leírni a világiasságot, mert akkor kimennétek a templomból és itt hagynátok az Evangéliummal egyedül. A világiasság egyik iskolája a diszkók világa! Kérdezzétek meg Vianney Szent Jánost! De kérdezzétek meg Morus Tamást is, meg a többieket. Lélekben vigyétek el ôket a diszkóba! Nem ártatlan szórakozás az, hanem bódítás! Elôször világiassá tesz, vagyis arra vesz rá, hogy úgy szeresd a világot, hogy ne akard a bûnt kiirtani belôle mindenestül.

Nekünk azonban pontosan az a feladatunk, hogy elvessük magunktól a világiasságot, amely életstílus is! Amely állandó megalkuvás a világgal. Elsôsorban nekünk, papoknak kell ezt az életstílust mélyen kivetni az életünkbôl. Mikor világias egy pap? Amikor a gazdagság, a hiúság és a testiség mozgatja. Elôttem Vianney János plébános úr áll és De Paul Szent Vince. Foltos reverenda, nem is egészen e világból való ember, talán mosolyogni is lehet rajta. Sokszor korgó gyomor, és az éjszakai készületek miatt bizony el-elbóbiskol talán a gyóntatószékben, mert álmos a szem, de tele van a szív és éber a lélek! Nem sok pap kell, hanem olyan pap, aki nem világias. Akinek az életstílusa az elmélkedés, a virrasztás, a Krisztussal való egység, a világ stílusának teljes megvetése. Elég egy-egy információ és annak a kiértékelése a szentség elôtt! Olyan pap kell, aki menekül a magányba, vagyis egy jelenlét elé!

És a szerzetesség?! Prófétai legyen, vagy ne is legyen! Miért vettük be azt a fejünkbe, hogy sok szerzetesnek kell lenni? Nem kell! Ezen a ponton nem engedhetjük meg a középszerûséget! A szerzetes ne legyen középszerû! Lehet, hogy botladozó ember, de az életstílusa nem lehet világias, csak istenes, prófétai! Nincs szükség az átlagnapirend, illetve rendetlenség szerint tébláboló szerzetesekre. Akik különféle társulatokba, evilági pártokba, szervezetekbe lépnek be! A szerzetes sehová ne lépjen be! Legyen abszolút szabad! Olyan, mint a falu bolondja, aki kimondhatja a hazugság világában az igazságot, a megfeszített Krisztust! A szerzetesek legyenek olyanok, mint a gyermekek, vagy ne is legyenek!

Honnét az a megszállott buzgalom, hogy növeljük a szerzetesek számát? Minek? Majd elvégzik azt a feladatot mások! Nekünk nem feladatokat kell elvégezni, hanem ragyogni kell! Jelnek kell lennünk! Régen, persze, a kemény törvények látszólag minden világiasságot leszedtek a szerzetesrôl. A szerzetes nem futkoshatott szerzetesruha nélkül, napirendjét bevasalták rajta, csönd volt a kolostorokban. Megmondták, melyek lehetnek a használati tárgyai. De a törvény által végrehajtott kényszerû szegénység a börtön lakóinak való, nem pedig azoknak a lelki szegényeknek, akiket Krisztus boldogoknak nevezett! Ez a legkevésbé sem vonzó!

És ti, akik a világban éltek? Ti sem lehettek világiasak. A házasságot tartsátok szentségnek, mindenek fölötti hatalmas szentségnek! Meg se nôsüljetek, férjhez se menjetek, ha ezzel együtt nem sikerül kis egyházat alapítani! A II. egyetemes vatikáni szent zsinat tanítja, hogy a keresztény család ,,ecclesiola'', ,,kicsi Egyház''. Nem a plébánia az alapsejt, nem az egyházmegye, hanem a keresztény család! Fiatal testvéreim, drága testvéreim: legyetek egyházalapítók! Ne ámítsd magadat, ne kezdj olyan lánnyal járni, akivel végsô reményedet nem oszthatod meg, csak az ágyadat! Milyen osztozás az, ahol szíved legmélyebb vágyát nem lehet megosztani? Micsoda szerelem, amelyben nem közös minden? Ahol vannak lezárt területek, egy kis magánélet? Ugyan micsoda minôségét vesztett élvezet-hajhászás lesz abból, anélkül, hogy valaha is megsejtenék, hogy mi is az igazi szeretet! Jézus Krisztus szeretetének uralma legyen közöttetek!

Lássátok meg, hogy az üdvösségtörténet nem papi vagy szerzetesi történet, hanem egy család története. Ábrahámé és Sáráé! Egy házaspár ki merte mondani: ,,Mi az egy élô Istennek szolgálunk és nem félünk elkülönülni a világtól, és nem féltjük Izsákot, hogy mi lesz vele, hogy idegen lesz a világban!'' Legyen is idegen! A só is idegen a levestôl, mégis ízt ad neki. A világosság is idegen a sötétségtôl, mégis a világosság világosít meg mindent. Ez nem gettó! Az Úr Jézus nem azt mondja, hogy különüljetek el, hanem hogy legyetek só és világosság!

,,Úgy szerette Isten a világot, hogy egyszülött Fiát adta érte'', és úgy szereti Isten a családodat, hogy téged adott neki. Ajándék vagy te valóban, vagy inkább csapás?

Úgy szerette Isten a szerzetesrendet, hogy engem adott neki. Ajándék vagyok én, vagy csapás?

Úgy szerette Isten ezt az egyházközséget, hogy ezeket a papokat adta neki.

Krisztussá kell lennünk, az Atya ajándékává mások számára! Ne féljetek attól, hogy ennek ára kereszthordozás. Az Úr már érettünk is és helyettünk is hordozta a keresztet. Ô váltotta meg a világot! Pici szálka jut csak a keresztjébôl nekünk, és ez a szálka is olyan édes tud lenni, ha szeretetbôl viseljük!

Ezzel a gondolattal menj haza: Úgy szerette Isten gyermekeimet, feleségemet, férjemet, ... (sorold el név szerint ôket), hogy engem adott nekik. Nem ô szállt le még egyszer az égbôl, hanem téged alakított át a Szentlélekkel Krisztussá. Hitet, tehetséget adott, és ami a legfontosabb, megadta a Szentlelket, aki Isten szeretete benned a világ iránt, és most úgy küld, mint az ô egyszülött Fiát.

Légy Isten szeretetének ajándéka az emberek számára!

1994. március 13.


Eljött az óra, mikor megdicsôül az Emberfia

Ma különösen szükségünk van a Szentlélek megvilágosító kegyelmére, mert a János-evangéliumból olvasni és megérteni valamit hatalmas pünkösdi élmény. A mai napon hallott evangéliumi részt, úgy érzem, két kijelentésnél lehet megfogni.

Azt mondja az Úr Jézus: ,,Eljött az óra, amikor megdicsôül az Emberfia.'' Ugyanakkor ezt is mondja: ,,Atyám, dicsôítsd meg a te nevedet.'' Mit jelent az, hogy az Úr Jézus, az Emberfia megdicsôül? Az elsô kijelentés szerint nem az Atya dicsôíti meg, hanem mintegy önmagát dicsôíti meg. A másik kijelentésben inkább arról van szó, hogy az Atya saját magát megdicsôíti.

Mit jelent az Úr Jézus megdicsôülése?

A János-evangéliumban a ,,dicsôség órája'' a kereszthalál órája. Hogyan lehetséges ez? Azt hiszem, itt az emberi értelem a legnagyobb ellentmondásba ütközik. Hiszen a kereszthalál teljes kudarc, megszégyenülés, értelmetlenség és sötétség. Állítsuk szemünk elé ezt a kivégzést. Ez a dicsôség ellentéte. Hogyan nevezheti evangéliumában János mégis a ,,dicsôség órájának'' a kereszthalál óráját? Mi is egyáltalán a ,,dicsôség'', a ,,megdicsôülés''? Mi általában úgy gondoljuk, hogy reflektorfény, kívülrôl ránk áradó sugárözön, taps, rajongás, ünneplés. Jézus gondolatvilágában azonban a dicsôség egészen más: a belsô, rejtett lényeg felragyogása, egyértelmû kinyilvánulása. S mi az Úr Jézus életének a lényege? Össze tudjuk-e foglalni Jézus lelkiségét? Igen: végtelen bizalom az Atyában. Ez a bizalom éppen a kereszthalálban mutatkozik meg. Jézus a szenvedésbôl tanult engedelmességet.

Milyen megrendítô, hogy az Úr Jézusnak tanulnia és engedelmeskednie kell! Aki tanul, az nem tud mindent. Aki engedelmeskedik, az nem lát világosan. Az Isten Fia ennyire emberré lett. Részleteiben kidolgozva nem látja elôre a sorsát. Valóban ember lett! A kettôt együtt kell említeni: Jézus Isten, mindenható, mindentudó, de ezt a mindenhatóságot, mindentudást most nem használja, mert egészen emberré lett. Jézust meglepi a gyilkos szándék. Ezt mondja: ,,Mélyen megrendült a lelkem.'' Nem megjátszás ez, erre valóban nem számított! Ugyanazt éli át, mint mi, amikor megrendül a lelkünk: ,,Mit is kérjek, Atyám? Szabadíts meg attól az órától.''

Ez az elsô reakciója: meg akar szabadulni, mint ahogyan mi is. Amikor azonban látja, hogy nem lehet megszabadulnia csoda nélkül, akkor ezt mondja: ,,De hiszen azért az óráért jöttem.'' Ez az ô szabad döntése. Nem azért jött eleve, hogy kivégezzék, hanem hogy akár a kivégzés elfogadhatatlan eseményében is napvilágra kerüljön az ô belsô élete, az ô egyedülálló bizalma és szeretete az Atya iránt. Bele tud halni az Istenbe, az Atyába vetett bizalomba. Ez a mi megváltásunk! Nem a vér, nem a kivégzés, nem az emberáldozat, hanem ez a teljes belsô bizalom és ráhagyatkozás az Atyára. Ez persze nem menti fel ôt attól, hogy kutassa, mi is lehet e szenvedés célja, és pontosan neki kell kitalálnia és megadnia ennek az érthetetlen eseménynek az értelmét. Nagycsütörtökön ezt így teszi meg: -- Ha Atyám nem ment meg csoda folytán, ha meg kell halnom, akkor halálomat kivégzôim és minden ember bûnéért ajánlom fel. És tudja, hogy az Atya meghallgatja ôt. Ez a mi megváltásunk, ez a belsô esemény! Nem a puszta szenvedés, hanem a szenvedésben feltáruló szeretet.

Tehát a szenvedés dicsôség, mert Jézus testére egyértelmûen kiverôdik belsô lényege, az a soha nem látott, Istenbe vetett bizalom, hogy mer belehalni ebbe a bizalomba, úgyannyira, hogy ezt mondja: Ha megöltök, akkor engem az Atya feltámaszt. Ezt azonban nem tudja, hanem hiszi! Természetesen ez a hit több, mint a mi tudásunk. ,,Atyám, kezedbe ajánlom lelkemet'', neked adom oda az életemet.

Miért nevezi megdicsôülésnek a saját halálát az Úr Jézus? Ezt a kegyetlen és rettenetes halált? Mert ebben a halálban az Atyára való ráhagyatkozás feltárul a világ elôtt. Ez nem az Atyaisten tette. Ez a bizalom a názáreti Jézus egyedüli vállalkozása az örök Lélek által, akinek vonzására mer bízni az Atyában. Ettôl a perctôl kezdve az ilyenfajta bizalom lesz a vallás teljessége! Ha így tudnánk bízni! A Golgota nem operettszínház, Jézusnak valóban meg kell halnia. Nem marad el a kivégzés, nincs ,,happy end''. A feltámadás nem ,,happy end'', hiszen Jézus alázuhant a poklokra. Jézus tényleg belehalt az Atya iránti szeretetbe. Tudja, hogy az Atya szereti, de ebbôl a szeretetbôl most semmi sem látszik. Ellenkezôleg, nemcsak meghal, hanem a halálban még mélyebb dolog történik, amelyet nem tudott és nem is fog tudni kifejteni senki: ,,Szálla alá poklokra.''

Iszonyatos zuhanás ez a poklokra szállás! Hol van most az Atya keze, hogy felfogja?! Az Istenbe vetett bizalomnak ilyen totálisnak kell lennie, hogy elviselje ezt a szörnyû hiányt. Ebben valamennyire részesülnek a kiválasztott lelkek, és valamiképpen mindannyian, akik krisztusiak vagyunk. Bele kell halnunk az Atyába vetett bizalomba! Életünk egy pillanatában azt kell mondanunk: most megszûntem létezni, de rád bízom magam. Ez az, amit az ember megtehet, Jézus nyomába szegôdve. Nem Isten cselekszik, hanem a Szentlélek hatására mi magunk, és ez a mi megdicsôülésünk.

Most értjük meg Szent Pál furcsa megjegyzését, hogy ,,amikor gyönge vagyok, akkor vagyok erôs''. Most kezdjük érteni a szentek hasonló félrebeszélését, amikor így szólnak: ,,Az a vigasztalásom, hogy nincs semmi vigasztalásom.'' Most már sejtjük, mit jelent az, amit Keresztes Szent János a lélek sötét éjszakájának nevez.

Testvéreim, ez a mi megdicsôülésünk! Ez a legnagyobb emberi tett! Nem az, amikor templomokat építünk, egyházközségeket és iskolákat alapítunk. Mindezt meg kell tenni, és még többet is! De az a tett, a hit nagy tette, amellyel átjutunk az örök életbe, az nem más, mint ez a krisztusi bizalom az Atyában.

Így az ember életében egészen nyilvánvaló lesz, hogy Istenbe vetette bizalmát, mert a világ az Istenbe vetett bizalmat nem meri Isten végtelenségéhez méretezni. Az a bizalom, amellyel az átlagkeresztény bízik Istenben, inkább istenkáromlásnak tûnik a Golgotán, mint Isten tiszteletének.

Félelmetes, hogy éppen vallásos emberek ordítozzák: ,,Ha Istenben bízott, szabadítsa meg most, ha akarja, mert azt mondotta, hogy Isten Fia vagyok.'' Vagyis az átlagosan vallásos ember az Istenbe vetett bizalomnak mindig és kizárólag olyan szerepet ad, ami megmenti ôt a kudarctól, a gyalázattól, a haláltól. Pedig éppen nem erre való az Istenbe vetett bizalom, hanem arra, hogy nyugodtan tudjunk meghalni.

Az Istenbe vetett bizalmat nem lehet kis automata készülékként felfogni, amely csak ebben az életben funkcionál. Természetesen mennyei Atyánk gondoskodik rólunk, de ezután végtelenül meg kell bíznunk benne.

Hány keresztény szerencsétlenebb, mint az ateisták, mert Krisztusban csak erre az életre vonatkozóan reménykedik! Márpedig az Istenbe vetett végtelen bizalom végsô rendeltetése pontosan az, hogy el tudjam fogadni az elfogadhatatlant. Hogy meg tudjak halni, mert Isten a halottakat is képes feltámasztani. Tudom, ez embertelenül nehéz, és nagy felelôsség errôl prédikálni. Valójában csak az életemmel tudnám hitelesen elmondani. Szeretnék is így bízni az Istenben! Szavakban könnyû, de remélem, hogy Isten Szentlelke majd megsegít, ha elérkezik az én órám. Az Istenbe vetett bizalom nem lehet horgászfelszerelés, amellyel kihalászom magamnak a világ vizeibôl az evilági élet gyönyöreit.

Az Istenbe vetett bizalom nem arra való, hogy csupán apró-cseprô ügyeinkben sikert érjünk el, hanem hogy már itt a földön át tudjunk menni ebbôl a világból az örökkévalóságba. Amikor életembôl már nem marad semmi, csak a bizalom, hogy Isten képes a halottakat is feltámasztani, nem más halottakat, hanem engem, akkor az életem megdicsôül! Már itt földön is! Annak, aki belehal ebbe a bizalomba, rémült kiáltás hagyja el ajkát és meghal. De akik nézik, mellüket verve távoznak, mert tudják, hogy Isten gyermekeként halt meg.

Higgyétek el, valóság, hogy a szentek a halál pillanatában ragyognak. Emberi életükön hirtelen átragyog a belsô bizalom, jóllehet, ebbôl a ragyogásból ôk már semmit nem vesznek észre itt a földön. Ilyen volt a szentek halála. Ilyen Lisieux-i Terézé a Kármelben, aki rettenetes kísértések között, az ateizmussal küzdve, a túlvilágnak minden illúziójától megfosztottan, de bizalommal a szívében távozott a földrôl. Tudta mondani: ,,Istenem, szeretlek téged'', s eláradt a fény egész lényén. Kicsiny teste összetört alabástromedény lett, amelybôl a szentség balzsamának illata szétáradt és betöltötte a Kármelt és az egész Anyaszentegyházat. Jézusból nem illat és nem fény áradt ki, hanem a Szentlélekisten. Halála pillanatában adja a Szentlelket a világnak. Ez Jézus megdicsôülése! Az ô bizalma, persze, minket megváltó bizalom. Nemcsak egy ember bizalma, hanem megváltó bizalom, mert nem lehetne így bízni az Istenben, ha Jézust az Atya fel nem támasztotta volna. Testvéreim, mi nem tudjuk bejárni Jézus útját, csak nyomába szegôdhetünk.

A mi keresztutunk más, mint Jézusé. Ô törte nekünk az emberi élet ôserdejében ezt az utat. Ô maga lett az utunk! Akkora sötétségben senki sem volt, mint Jézus. Mi az ô dicsôséges feltámadása után élünk. Nekünk könnyû! Nekünk nincsen olyan csillagtalan éjszakánk, mint neki, hiszen ô a hajnalcsillagunk, aki felkelt már szívünkben. Az ô húsvéti jelenései itt hagyták a fényt az Egyházban, és állandóan kapcsolatban vagyunk vele a szentségek által. Nekünk nem olyan rettenetes ez az út! Jézus útja a mi üdvösségünk megszerzésének útja.

Egyetlen lélek sem fogja megtudni soha, hogy mibe is került! Legjobb lesz megállni itt, e mélységek fölött. Hogy mibe kerültünk neki? Erre a kérdésre az örökkévalóságban sem fogunk választ kapni. Jézus soha nem fogja elmondani, hogy mibe került a mi megváltásunk, mert kétségbeesnénk, és talán még az örök életünk örömét is megzavarná. A Szeretet soha sem mondja el, hogy a boldogságunk mibe került neki!? Viszont felbátorít minket, hogy érdemes megbízni az Atyában, aki nem az utolsó percben segít, ahogy mi képzelnénk, hanem minden képzeletünket felülmúló módon az utolsó perc után. Mert feltámasztotta Jézust a harmadik napon, és ez az egyetlen biztos tény!

,,Aki nekem szolgál, engem kövessen, s ahol én vagyok, ott lesz az én szolgám.'' Hogyan kövessem most, amikor talán még el sem kezdôdött az én keresztutam? Az Úr Jézus így mondja: ,,Aki szereti életét, elveszíti azt, aki viszont gyûlöli életét ebben a világban, megmenti azt az örök életre.'' A János-evangéliumból valók ezek a mondatok, ahol az ,,örök élet'' nem egy szakasz, ami a halálunk után kezdôdik, hanem új minôségû élet, amely már most elkezdôdött bennünk a hit és a keresztség által.

Ezzel a mondattal: ,,Aki bennem hisz, annak örök élete van'', Jézus nem azt mondja, hogy lesz, és ez az ,,örök'' nem végtelenre nyújtott unalmas földi éveket jelent, hanem új minôségû életet. Ez a zoé aionios, ez az öröklét, egy egészen másfajta élet. Nem biológiai, nem pszichológiai, nem e világban való élet, hanem isteni élet. ,,Én vagyok a feltámadás és az élet'' -- ez azt jelenti, hogy a te életed és feltámadásod Jézus Krisztus. Arról van szó, hogy ebben a világban folyó életünkbôl, amit csak lehet, itt és most át kell emelnünk ebbe a más minôségû életbe.

Hadd próbáljam megvilágítani egy egyszerû hasonlattal, ami talán biológiai szempontból nem egészen helytálló. A növény életében ott vannak az ásványok, az élettelen világ. De a növény egészen más létezô. Az állatnak az életében van valami a növény életébôl és az ásványok életébôl is, mégis az élete egészen állati élet. Az ember életében számos funkció: a szaporodás, az anyagcsere az állatéhoz hasonló, élete mégsem állati, hanem emberi, mert egy magasabbrendû elv mindezt átkódolja. Annyira, hogy a mi étkezésünk egészen más, mint az állatok táplálkozása. Az emberi étkezés óriási esemény! Az Úr egy étkezés keretében adja szeretetének legnagyobb titkát, az Eucharisztiát. Az emberi élet továbbadása szintén jóval több, mint puszta fajfenntartás.

Ott a bûn, ahol darabokra hullunk szét. Egy kis német templomban láttam: Szent Mihály legyôzi a sárkányt, aminek fölül férfi teste, nôi teste, majd kígyóalakja van, pikkelyekkel borítva. Tudtak a régiek ábrázolni! Nem voltak olyan naivak, hogy a kígyót azonosítsák az ördöggel. Azt akarták kifejezni, hogy a sátán darabjaira bomlasztja bennünk a létezést. Úgy kezdünk élni, mint a néma kôzetek vagy az állatok, pedig emberi életre lettünk teremtve. Ugyanígy, ha hiszek a názáreti Jézusban, akkor új minôségû élet árad belém, Isten fiainak élete. Ez az örök élet. Mindennek ehhez kell igazodnia. Többé semmi sem lehet bennem az evilági életembôl, akármit is tegyek! Akár az ebédet készítitek, akár szeretkeztek, egyaránt Isten gyermekei vagytok. Ez már nem csupán emberi élet, hanem Isten fiainak az élete. S amit nem lehet átmenteni ebbe a már jelenlévô örök életbe, az mind elmúlik, elrohad, ahhoz nem szabad ragaszkodni, így támadunk fel. És ez nem öngyötrés, hanem a több élet szeretete!

Ha az ember humanizálódni akar és küzd a széthullás ellen, ha nem akar állati módon enni, állati módon szaporodni, állati módon a másik torkának esni, akkor az nem öngyötrés, hanem átlényegítés. Ez az ember feladata. Aki tehát az életét ebben a világban szereti, és nem emeli be azt még ma az örökkévaló életbe, az Isten fiainak életébe, az el fogja veszíteni. Ami pedig nem vihetô át oda, az a bûn, a bûnös kapcsolatok, az önzés, a hiábavalóság, a gonosz kívánságok, annak egyszerûen el kell halnia. De amint az ember nem fél kiemelkedni az állati létbôl és elvetni magától az állati létnek az ön tudatlanságát, ugyanúgy ne félj meghalni ennek a világnak. Emeld át az értékeket a Krisztusban való hitedbe, bizalmadba, ami megmarad az örök életre.

A Szentléleknek köszönjük ezt a gondolatot. Aki tehát szereti azt az életet, amely csak evilági emberi élet, az úgyis elveszíti, de aki veszni hagyja, ami mulandó, az életét magával fogja vinni a halálon túlra is.

Fiatalok, mentsétek meg szerelmeteket az örök életnek! Ami véget ér belôle, ne sajnáljátok. Isten nagyobb gyönyörûségre hív titeket, nem mulandó élvezetre. Mentsétek meg emberi kapcsolataitokat, ne a világiasság uralkodjon rajta. A humanizmus kevés. A humanizmus a halálba bezárt idôben van. Ami humánus, az még mind megrohad, megmenthetetlen. Az Isten fiainak élete menthetô meg egyedül.

Most irányítsuk figyelmünket a másik nagy kijelentésre: ,,Atyám, dicsôítsd meg nevedet!''

Jézus egy dologról nem mond le: az Atya nevének megdicsôítésérôl. -- Atyám, meg kell halnom. Legyen ez a halál a te neved megdicsôítésére. Ehhez ragaszkodom. Ezt kéri Krisztus. Nem azt kéri, hogy mentse meg az Atya a haláltól. Azt sem kéri, hogy mutassa meg, hogy miként fogja az ô halála az Atya nevét megdicsôíteni.

Testvéreim, így kell elindulni a szenvedések útján!

Kérhetem: -- Ha lehetséges, múljék el tôlem a kehely. De ha nem múlik el, ne vonjam kétségbe az Atya szeretetét. Ô akkor is szeret, ha szenvedek. Egyet kérjek és errôl nem mondhatok le: -- Atyám, az én szenvedésemmel dicsôítsd meg a Te nevedet. ,,Megdicsôítettem és meg is fogom dicsôíteni.'' Hogyan? Úgy, hogy harmadnapra feltámasztja Jézust, hiszen az Atya dicsôsége nem valami elvont fogalom: az Atya dicsôsége maga Jézus. Az Atya dicsôsége az ember, az ô teremtménye: te meg én.

Talán erre utal Avilai Szent Teréz, amikor azt mondja: Ha tényleg egész életünkön át mondtuk és kerestük, hogy ,,legyen meg a te akaratod'', akkor Isten majd ezt mondja nekünk halálunk után: most teljesül az én akaratom -- azt akarom, hogy élj, hogy feltámadj, hogy boldog legyél. Ez az Isten akarata, az Isten dicsôsége, az Isten mûve. Az elôbb arról beszéltem, ami a mi tettünk, most pedig arról van szó, amit Isten tehet meg egyedül.

Most kezdem megérteni a krisztusi élet alapelvét: ,,Ha a búzaszem nem hull a földbe és el nem hal, egyedül marad. De ha elhal, sok termést hoz.'' Az Istennek átadott élet kenyérré lesz, amellyel mások táplálkoznak. Elhalni, mint a búzaszem, hogy mások éljenek belôlem, mert Isten kenyerévé lettem -- ez a krisztusi létezés alaptörvénye.

Nézzétek, az életünk úgy is rámegy valamire. Rámegy az önzésünkre, ôrült vágyainkra, elpusztítjuk testünket és lelkünket, és vár ránk az ijesztô öregség. Jézus azt mondja: szeretteidre menjen rá az életed! Az emberek éljenek belôled. Azért vagyok, hogy felfaljanak, de úgy, mint Isten kenyerét. Isten kenyerévé kell lennünk, ahogy Szent Ignác vértanú mondta, ez az ókori keresztény püspök, aki annyira egyesült a mindennapi szentmisében a feláldozott Krisztussal, hogy maga is mintegy eucharisztikus kenyérré és áldozattá lett. Nagy feladat ez számunkra is: kicsiben, de mindennap törekednünk kell rá.

Hogyan? A reggeli szentmisében átadom magam az Atyaistennek, rá bízom az életemet. Azután jönnek az események, amikrôl nem tehetek, amelyek mögött azonban ott van ô. Azáltal dicsôülök meg, hogy a kudarcokat is vállalom miatta. Jézus életét akarom élni. Ettôl kezdve az idôm másokra megy rá, majd testi erôim is. Úgy is elfogyatkozik ez az élet, hát inkább mások éljenek belôle! Boldog búzaszem! Miközben elhal, tudja, hogy mellette, körülötte, belôle több élet fakad.

Van ennél nagyobb öröm? Így leszünk krisztusivá!

Nem arra való az életünk, hogy felfaljuk a következô nemzedéket, hanem hogy ôk éljenek belôlünk. Ez a krisztusi lét alaptörvénye. Nehogy azt gondold, hogy ez csupa Nagypéntek és fogösszeszorítva állandóan szenvedned kell. Ez mérhetetlen nagy öröm is! Vagy, ha nem öröm, akkor nagy-nagy békesség, mégpedig nem evilágból való békesség. ,,Az én békémet adom nektek.'' A beszáradt, magányos búzaszem pedig magára marad, elkezdôdik benne a pokol.

Egyszer egy rendtársam idôsödô unokahúgától megkérdezte: -- Miért nem mész férjhez? Hogy akarsz te üdvözülni? -- Van benne igazság! Legyél szerzetesnôvér! Vagy találd meg a módját, hogy szétoszd magad! Jézus nem valami jámbor cselekedetet kíván tôlünk: idônkénti, vasárnapi szentmisére járást meg egy-két jámbor imát, hanem ezt a sajátosan krisztusi tettet, hogy úgy haljak meg, hogy mások éljenek belôlem, mert én az Atyából élek.

,,Ítélet van most a világban'' -- mondja Krisztus --, ,,most vetik ki a világ fejedelmét.'' Miért? Azért, mert az örök Ige, az emberré lett Isten Fia, most az egész teremtés nevében teljesen rábízza magát Istenre. Magával vonzza az egész kozmoszt: a foszfort, a ként, az oxigént, a növényi, az állati életet, az emberi életet. Az egész kozmosz felkiált: ,,Atyám, kezedbe ajánlom lelkemet!'' Így beteljesedik a teremtés. Ezzel ki van vetve a sátán! A világ nem az ördögé, hanem Krisztusé! Amikor a magunk módján megtesszük ugyanezt, Jézus Lelkével, Lelkének indítására, akkor a mi életünkbôl is kivettetik a világ fejedelme.

Az az emberi élet, amely szerzetesi örökfogadalommal vagy házastársi örök hûséggel, keresztségünk mindennap megújított fogadalmával átadja magát az Istennek, végleg megszabadul a gonosztól!

Az ilyen élet már átment az ítéleten. Csodálkozni fogsz, mert elmarad majd a magánítélet és az egyetemes ítélet is! Te mint felmentett fogsz ott megjelenni. Mert az ítélet pillanata ez a mostani pillanat, amikor átadod magadat az Istennek, minden feltétel nélkül! Ekkor véglegesen kivettetik a gonosz a te életedbôl is. Az az élet szabadul meg a gonosztól, amely átadja magát az Atyának az Úr Jézustól tanult végtelen nagy bizalomban.

1994. március 20.


Szent Klára Virágvasárnapja

Szent Klára anyánk születésének 800. évfordulóján Virágvasárnap kötelességünk visszaemlékezni arra a nagy eseményre, amely az evangéliumi életet megújította az egész Egyházban.

1212-ben vagyunk. Az idei Nagyböjtben Klára többször is találkozott Francescóval, a nemrég megtért kereskedôgyerekkel. Ezzel az elkényeztetett világfival, aki a Lélek hatására hirtelen Krisztus bolondja lett. Szegény és boldog. Tanácsot kért tôle, hogyan követhetné a szegény Krisztust ô is, gyönge nô létére egész szívvel, egész testtel.

Minden részletet kidolgoztak. Ferenc kérte, hogy Klára Virágvasárnapra a legszebb ruhájába öltözzék. Ott állt az elôkelô kisasszonyok között, csillogó drágakövekkel ékesítve. Krisztustól elragadtatva nem csoda, hogy nem vette észre, amikor ô következett soron, hogy a püspök kezébôl átvegye a pálmaágat. A püspök ezért lejött hozzá a templomhajóba és úgy adta kezébe az ágat. Ez a pillanat örökre megjelölte Klárát. Minden iratában virágvasárnapi hangulat van. A Nagy Királynak lett a szolgálója, a jegyese, ahogy Szent Ágnesnek, a prágai királylánynak írja (akit ,,lelke felének'', drágalátosnak, legszeretettebb leányának és Krisztus szolgálójának nevez). Ezen az éjszakán a hátsó ajtón megszökik hazulról. Négy férfi sem tudta volna kinyitni azt az ajtót. Micsoda erô volt benne! S elfutott Porcunkulába, ahol fáklyafénynél várták a testvérek. Celanói Tamás leírása szerint Ferenc mint a legdrágább drágakövet ajánlotta fel Klárát Krisztusnak, amikor haját levágta, majd elkísérték (hiszen férfiak között nem maradhatott) a bencés nôvérek közeli kolostorába. Ez a Nagyhét számára is a szenvedés hete lett. Jöttek a családtagok, a nagybácsik, az édesapa. Hiábavalónak bizonyultak a szitkozódások, az ütések, az erôszakosság: nem bírták hazavinni Klárát.

Ez a Nagyhét annyira megjelölte, hogy egyes kutatók szerint Szent Klára élete és az egész klarissza lelkiség egyetlen meghosszabbított Nagyhét. Szerintem a keresztény élet is ez. Milyen mélyen megjelölte ôt Nagycsütörtök titka, amikor ô, az apátnô (ezt a címet nem is nagyon szerette, mert bencés eredetû, nem az ô lelkisége szerint való) a hazatérô kéregetô nôvérnek megmosta a lábát. Az tiltakozott és közben véletlenül megrúgta ôt, mire Klára átölelte és megcsókolta. Láttam San Damianóban a helyét az ebédlôben virágcsokorral megjelölve; nem ült soha középre, az apátnô helyére. Egy ferences csakis így lehet elöljáró, hogy soha nem akar elöljáró lenni. Menekül elôle, mert a hatalom megrontja az embert. Klára odaült a konyha ablakához, hogy mindegyik nôvérnek ô vigye oda az egyszerû levest, mert anya és nôvér akart lenni, ahogy Ferenctôl tanulta, semmi más.

Mélységesen megjelöli az utolsó vacsora emlékezete is, mert Ferenctôl ihletve soha nem látott módon fedezi fel, hogy az Eucharisztiában, ebben a titokzatos szentségben jelen van az Úr. Még betegen is hímezi a korporálékat, amelyeket plébánosoknak küld el (ma is ôriznek ezekbôl néhányat), hogy méltó helyet készítsen ennek a nagy szentségnek. Kelet és nyugat nagy Egyháza megôrizte az utolsó vacsora titkát, hogy Jézus valóságosan jelen van az átváltoztatott ostyában, de Ferenc és Klára adott a jézusi jelenlétbe vetett hitnek óriási lendületet. Ôk ketten, Itália két ártatlan gyermeke az Egyház szemétdombjából, a keresztes háborúk politikai törmelékei alól, az emberi hitetlenség és kétkedés romjai alól elôveszik a Szentséget.

Klárát mélységesen megjelöli a getszemáni éjszaka is. Csütörtökönként este szokása volt, hogy térden állva virrasztott egészen szombatig. Nôvérek jöttek-mentek elôtte, de az elragadtatott szerelmes nem vette észre a mozgást, mert Jegyesében, Krisztusban pihent.

Klárát megjelöli Nagypéntek is. Minden pénteken déltôl három óráig, a keresztre feszítés órájától az Úr agóniájának órájáig az Úr Jézus mellett volt. Így tanulta meg, hogy mindhalálig szeretni kell. Megtanulta, hogy minden igazi szeretet meg van feszítve, hogy szeretni nemcsak addig kell, amíg Nagycsütörtök estéjének családias hangulata vesz körül és még nem árultak el, nem hagytak magunkra, és még nem kötöztek meg, hanem keresztre feszítetten is szeretni kell!

Klárát mélységesen megjelöli Nagyszombat csöndje is. Jönnek évtizedek, és a pápa nem akarja jóváhagyni reguláját, de ez a nagyon erôs akaratú nô, Európa egyik legnagyobb nôalakja nem enged. Nem hal meg addig, míg a pápa úr el nem jön hozzá, és halálos ágyánál jóvá nem hagyja a szegény úrnôk reguláját. Mérhetetlen hosszú nagyszombati csöndben, elfeledettségben él. Ferencet már eltemették, szentté is avatták. Bazilika épül az emlékére, ami annyira nem illik a kis szegényhez. Klára viszont San Damiano kolostorába bezárva rendületlenül ôrzi Szent Ferenc lelkét mind a mai napig, mert mi nem ôrizzük a maga teljességében. Minket a világ összesároz és beporoz, de az ô nôvérei töretlenül ôrzik Szent Ferenc lelkiségét. Ezért egy klarissza monostor igazi ferences paradicsomkert, ahol a Feltámadottal éneklik a megszakítatlan öröm himnuszát, és minden áldozásban a Feltámadottal, a dicsôséges Krisztussal találkoznak úgy, hogy egyedül ez a találkozás ragyogja be életüket.

Tanuljuk meg ebbôl, hogy a Virágvasárnap az indulás napja. Indulj már el Krisztus után! Kelj fel bûneidbôl! Rövid az élet, az örökkévalóság végtelen! Kezedben virágos ággal kövesd a halálon túljutott, a dicsôségben ragyogó Krisztust! Ne késlekedj! Törd át az ajtót, gyôzz le minden köteléket! A vértanúk pálmáját adtuk ma kezedbe. Légy megjelölve Nagycsütörtök lelkiségével is! Tudd, hogy annak a Szeretetnek vagy híve, aki elárultatásának éjszakáján adta szeretetének legnagyobb jelét és aki mindvégig szolgált. Nem uralkodott, legfeljebb a keresztfán uralkodik, megfeszítve!

Légy megjelölve a getszemáni éjszakával! Ne félj ettôl az éjszakától! Ez az Isten éjszakája! Rettenetes magány, sötétség, elhagyatottság. De már Isten sötétsége, elhagyatottsága és magánya, nem a pokolé. Tele van bensôséges csönddel! A getszemáni éjszakában angyalok járnak, és tudd, hogy ott van melletted a nagy testvér, aki helyetted vívta meg a haláltusát: Krisztus!

Légy megjelölve te is Nagypéntek lelkiségével, és te is a szeretetbe halj bele! Tudj megfeszülni a szeretetért, légy eltemetve Krisztussal a világ számára, de ízleld meg Nagyszombat békéjét, amely már a feltámadás békéje.

És járj az emmauszi úton vasárnapról vasárnapra, ahol Krisztus megint kifejti nekünk az Írásokat. Lángolni fog a szívünk, és felismerjük ôt a kenyértörésben.

Ámen.

1994. március 27.


Húsvét

Békesség nektek! Én vagyok, ne féljetek. (Lk 24,36)


Az emmauszi úton

Krisztus Hívei! Kedves Testvéreim!

A húsvéti szentbeszédek sorozatából nem szeretném elhagyni az emmauszi tanítványokat. Azt írja róluk Szent Lukács, hogy ,,szemük el volt takarva, hogy fel ne ismerjék ôt''. Ugyanígy Mária Magdolna szeme is el volt takarva, hiszen kertésznek nézte Krisztust. Miféle hályog ez a szemen? Miféle fátyol az arcon, hogy az elôttünk álló Jézust nem vesszük észre? A rómaiakhoz írt levelében Szent Pál, Szent Lukács mestere megállapítja, hogy a zsidóság szemét fátyol takarja, Izrael egy részét vakság sújtja. Miért? Mi okozta ezt a vakságot? A próféták ígéreteit egy csodálatos jövôrôl, amellyel Isten a történelmet és az egész teremtést az ô dicsôségébe vonja, szépen beleszôtték politikai álmaikba. Ez okozta a vakságot.

Isten olyan jövôt készített, melyet ,,szem nem látott, fül nem hallott és az emberi szívbe fel nem hatolt.'' A korabeli zsidóság pedig nemzeti-gazdasági-politikai reménységeinek alulról induló szálait a végsô dicsôség szálaival szôtte egybe. Mindig sikeres ez a politikából és vallásból készült szôttes, ha a mi emberi vágyainkat, rövidtávú elképzeléseinket akarjuk az eljövendô dicsôséggel örökkévalósítani. Ugyanakkor mint vallást, vallásosságot mindig kudarc és összeomlás fogja kísérni.

Izrael Isten nagy ígéreteit Jeremiás korában is összefonta politikai elképzeléseivel. Jeremiás megjövendölte, hogy a templomot lerombolják. Kis híján ateistának kiáltották ki és meg akarták ölni. Amikor pedig minden bekövetkezett, amit Jeremiás megjövendölt, egyedül az ô szavai mentették meg Izraelt a hitbeli összeomlástól. Prófétai szavak figyelmeztették ôket: -- Mit sem használ nektek, hogy itt van az Úr temploma, ha meg nem tértek. Igen, az apostolok is ezért veszítették el reményüket. Júdás tragikusan, Péter, Tamás és a többiek drámai módon. Csak János nem, és ezt abból tudjuk, hogy neki nem kellett látnia a feltámadt Urat ahhoz, hogy higgyen. Látta a lepleket és hitt.

A szeretett tanítvány az Úr halálának órájától fogva házába fogadta az Úr Anyját. Ez Szûz Mária lelkisége. Jahve szegényeinek a lelkisége, amely soha nem látott módon megvalósult a názáreti asszonyban, Máriában. Miben áll ez? Annak elfogadásában, hogy Isten a maga módján fogja kimondani az utolsó szót. Hogy Isten végsô döntéseit a történelembôl nem lehet kiszámítani. Mária tudott várni, úgy, mint az angyali üdvözlet éjszakáján. Akkor Mária mintegy tartotta a kezét, hogy leszállhasson az Isten. Most is, Nagypéntek és Húsvét között, csak Mária és János ôrzik ezt a nyitottságot, ôk bíznak abban, hogy a Názáreti története nincs lezárva. Nekünk nem adatott meg, hogy tudjuk a módokat és az idôpontokat, de hisszük, hogy Istené az utolsó szó. Talán ez a vallás teljessége. Erre eljutni a mi életünkben is óriási munka. Az álmok, amiket az apostolok Húsvét elôtt szôttek: mitológia. Van zsidó mitológia és van keresztény mitológia is. Amikor az ôsi, megnevezhetetlen, végtelenre táguló vágyainkat a konkrét valóság adta lehetôségekbôl kiindulva felvetítjük az égre, akkor mitológiát szövünk! Igen, ezzel a fajta szentírásmagyarázattal a korabeli zsidóság a vallási szubjektivizmusnak is alapot adott. Hiszen ahogyan a nemzeti vágyakat össze lehet szôni Isten ígéreteivel, úgy a saját kis vágyait is tetszôlegesen belevetítheti mindenki a kinyilatkoztatásba, egy különbejáratú mennyországot készítve magának. Nem így vagyunk ezzel mi is?

Márpedig ez a magán-mennyország az utolsó napon tûzben ég el, mint papírból való díszlet. Amit mi magunknak szövünk, az lesz a tisztítótüzünk. Vagy a földön, vagy odaát.

Az a jövô, ami felé mi haladunk, nem szerkeszthetô meg. Csöndben kell dolgozni és tenni, amit jónak látunk, de közben várnunk valami egészen mást, amit Isten készít nekünk. Mária Magdolna is mítoszt szôtt a Mester köré. Át akarta karolni lábait és az örökkön Élôt visszahozni a halál elôtt állók közé. Azaz Isten dicsôségét be akarta fogni saját apró reményeibe! Mintha ezt mondaná: -- Ejnye, de megijesztettél bennünket, Jézus! De nehéz volt ez a három nap! De majd megint minden úgy lesz, ahogy régen volt. Márta majd fôz neked, én meg a lábadnál ülök és hallgatlak téged, és Lázár is ott lesz, és ez így marad örökre.

Nem! Engedj! Ne érints! -- Ez mítosz, akármennyire is a szeretet szálaiból van szôve. Ezt Isten szétveri, felégeti és a vallásos ember ilyenkor majdnem kétségbe esik. Jézus Magdolnát az apostolokhoz küldi: -- Menj, vidd hírül! Hozzájuk érkezve már nem azt mondja, hogy láttam a Mestert, hanem: láttam az Urat, vagyis az Istent, akit nem lehet befogni a mi földi paradicsomkertünk feldíszítési munkálataiba. Igaz, Isten kelti bennünk a reményt, a hatalmas vágyakat, de egyszer azt is megmondta, hogy a módok és az idôpontok nem a mi dolgunk.

Testvérem! Ezredvég felé megyünk, a módok és az idôpontok nem ránk tartoznak! Aki tudja a végidônek a módját és az idôpontokat, az keresztény mitológiát alkot. írhat róla sikerkönyveket, de ezek nem az Evangélium! A mi feladatunk, hogy megnyílt ég alatt dobogó, vágyakozó szívvel tegyük azt a kicsit, amit ránk bízott az Isten. Ezeknek a feladatoknak a megoldása nem abban áll, hogy mi alkotunk mennyországot itt a földön. Bizony nemcsak Izrael ezen két fiának a szemét takarja el valami, hogy ne lássa meg a világ Üdvözítôjét, hanem sokszor a mienket is.

Azután Jézus hozzánk társul és valami fájdalmas dolgot visz végbe bennünk: szétveri vallási ideológiánkat. Amikor vallásos életünkben nagy szenvedés ér, pontosan a hitünket kezdi ki valami, de ne ijedjünk meg! Biztos, hogy az Isten vett most kézbe minket! Eddig mi építgettük vallási világunkat, de amikor minden elhomályosul, amikor a dolgok nem úgy mennek, ahogy mi azt megszerkesztettük békés és csendes elmélkedéseinkben, amikor jóakaratunk ellenére egyszer csak elsötétül és összeomlik minden, akkor majd emlékezzetek ezekre a szavakra. Jézus nevében mondom nektek: Legyetek nyugodtak, mert egészen biztos, hogy Isten ilyenkor vett kézbe benneteket! Semmit sem kell tennetek, csak egyszerûen ki kell tartani Isten mellett. Végig kell nézned, hogy felég körülötted egy világ, egy család, egy rend, egy plébánia, egy élet mûve. Minden lángokban áll. Az, amire azt mondtad: Jézus ügye meg a te saját ügyed. Valójában nem is volt világos, ki a fôszereplô: alighanem túlságosan nagy hangsúlyt kapott az én!

Bármilyen szép is volt minden, most elég. Egy világnak az eresztékei mennek szét. Ne nyugtalankodjál! A végsô értelmezést Istenre kell bízni. Nem az eseményekkel kell lemérni azt, hogy Isten hogyan tartja be ígéreteit, hanem Isten végsô ígéretének fényében kell szemlélni az eseményeket. Nem megmagyarázni, hanem szemlélni! Nem szeretem a közvetlenkedést Isten igéje és a mindennapi élet között! Jó talán a kezdôknek, egy darabig funkcionál. Kiválasztanak egy napi igét, és azon a napon történik valami, ami igazolja az igét és az ige igazolja a napot. Isten azonban egyszer ezt is szétveri! Az ô igéje nem mindennapi program, amely mindent megmagyaráz. Nem az életednek részletekbe menô értelmezése. Bár itt-ott felcsillanthatja a részletek értelmét is, ha ô akarja. Ô a világosság, mely titokzatosan megvilágosít mindent, nem pedig megmagyaráz. Mindennapi életünkhöz úgy kell viszonyulni, mintha nem is élnénk azt. Egyfajta eltávolodás szükséges!

Most sejtjük meg, milyen nagy munka a hit. Ezt a munkát nem elvégezni annyi, mint sodródni a hitetlenség vagy az üres ájtatoskodás felé, amely nem az üdvösség útja. Szent Pál a Korintusiakhoz írt elsô levelében ezt állítja: ,,Azt mondom tehát, testvérek, az idô rövid.'' Amikor Szent Pál az idô rövidségére utal, ne csak az órákra gondoljunk. Lehet, hogy azt is értette alatta, de nem ez a végsô mondanivalója, hanem az, hogy az örökkévalóság elôtt állunk, és hogy a világ múlandó! Ezért: ,,Akinek felesége van, éljen úgy, mintha nem volna, aki sír, mintha nem sírna, aki örvend, mintha nem örvendene, aki vásárol, mintha meg se tartaná, s aki érintkezik ezzel a világgal, mintha nem érintkeznék vele (és itt hangsúlyozza, hogy rövid az idô), mert elmúlik a jelen világ.''

Úgy érzem, hogy ezekre a szavakra kellene felépíteni egy új evangéliumi aszketikát. Az eseményeket, a teendôket, a világban való elkötelezettséget a keresztény nem veti meg, de a végsô értelmezést Istentôl várja, azon a nagy Napon. A keresztény tud serényen dolgozni. Nézzétek végig a történelmet, hogyan vett részt a keresztény hívô a világban! De a szíve nem lehet a világban! Az utolsó percig teljesen jelen kell lenni, de mégis távol! Ezt nem lehet tanítani. A leglényegesebb dolgokat sohasem lehet megtanítani. De ha ôszintén vágyakozol rá, egyszer majd ráébredsz!

Ismerôs a történet egy szent életébôl. Éppen biliárdozott barátaival. Egyiküknek az az ötlete támadt: -- Mi lenne, ha egy óra múlva meg kellene halnunk? Mindegyik hozta a maga vallásos ötletét: egyik meggyónna, másik imádkozni kezdene. Csak a szent nem szólt semmit. Amikor rákérdeztek, mégis, ô mit tenne, így felelt: -- Tovább biliárdoznék. Tenni kell tehát, amit teszek, de a szívem ne legyen benne, maradjak szabad tôle. Bármikor elszólíthatnak. Abban a pillanatban leteszek mindent. Ez az igazi disponibilitas, készség, készenlét!

Egy szerzetesnek, egy papnak az életében sok mindent leleplez egy helyezés. Egyszerûen fogják és áthelyezik valahová. Ha emiatt felháborodik és elveszti nyugalmát, lelkileg nem szabad és nem szegény. Szent Ferenc atyánk szerint, ha valaki egy hivatalhoz, beosztáshoz úgy ragaszkodik, hogy amikor megfosztják tôle, elveszti nyugalmát, akkor az illetô nem szegény! Ez a helyzet mindent leleplez, mert végül is semmi sem számít, csak az üdvösség. Szent Pál az elôbb idézett részletben felsorolja az emberi élet minden területét: a házaséletet, a sikert és sikertelenséget, a gazdasági és politikai tevékenységet. Ha saját vágyaimból szövök magam köré egy világot, akkor materialista vagyok. Ha a végsô dicsôséget részleteiben elgondolom és abból szövök egy jelen és jövô világot, akkor Joachim a Fiore apát mögé sorakozom fel, idealista leszek. Ez utóbbi vonal Hitlerhez futott be, a másik Sztálinhoz. Mind a kettôben ott volt az alapvetô tévedés. Igaz, a földön tenni kell feladatunkat, de ugyanakkor a nyitott ég alatt várni Isten közbelépését. Ezt az isteni közbelépést azonban én ne színezzem ki és ne keverjem össze a mindennapi élet megnyilvánulásaival! Ne akarjam az örökkévaló boldogságot itt a földön megszerkeszteni, ugyanakkor földi vágyaimat se vetítsem fel az égre!

Az Úr Jézus, amíg az Írásokat fejtegette, valószínûleg lassan szétrepesztgette azt a földi szôttest, amelyet az a két tanítvány szôtt egybe a próféták ígéreteibôl és politikai meg személyes vágyaikból. S így lassan kinyílt a szívük Isten ígéreteinek befogadására. Látták, hogy másképp is cselekedhet az Isten. Ezek az Emmauszba igyekvô tanítványok nem úgy cselekedtek, ahogy Szent Pál ajánlja nekünk. Politikai és egyéni reménykedésüket belekeverték az isteni ígéretek világába, és amikor Nagypénteken ez az egyéni és kollektív reménységbôl szôtt messianisztikus világ összeomlott, összeomlott a Jézusba vetett hitük is: ,,Mi azt reméltük, hogy ô fogja megváltani Izraelt.'' Csak az a probléma, hogy mit gondoltak megváltáson és mit értettek Izraelen? Szent Pál leveleiben pontosan azt fejtegeti, hogy a megváltás mélyebb, egyetemesebb és lelkibb. Az ember egzisztenciális gyökereit is megváltja az Isten. A megváltás az ember szívét éri el! Izrael pedig nem körülhatárolható.

,,Te vagy az egyetlen idegen...'' Zseniális meghatározás! A feltámadott Úr nagyon idegennek tûnik nekünk. Egészen másképp nézi a keresztet, az üres Kálvária-dombot, a sírt, a mi történelmünket és annak hátrahagyott, széttört tojáshéjait. ,,Te vagy az egyetlen idegen!''

S amikor a Feltámadott kibogozza a mitológiai szôttest, akkor érinti meg igazából az Ige az ember szívét. ,,Nemde lángolt a szívünk?'' Mikor Isten ígéreteit összeszôjük politikai és egyéni vágyainkkal, akkor érdekes módon megérinthetetlenekké válunk az ô számára. Az ilyen ember elégedett magával, sose fog lángolni a szíve. A feltámadt Krisztus összetöri az ember kisszerû reményeit. Az emmauszi úton biztosan utalt arra, hogy nem fogja a rómaiakat kisöpörni a zsidó földrôl. -- Nem ezért jöttem! Rosszul értelmeztétek a prófétákat! Elkentétek Isten ígéreteit a ti apró kis reménykedéseiteken. Amikor Isten szétveri szûkös vallási világunkat, amiben már minden a helyén van (minden barokk csillár és az utolsó virágszál is), akkor hirtelen megérinti a szívünket, és akkor lángolni kezd a szívünk.

Mert a szívnek ez a lángolása azt jelenti, hogy egzisztenciálisan megérintette ôket Jézus. Nem úgy, mint két zsidót, akik várják a rómaiak megalázását és a zsidó uralom eljövetelét, hanem mint két embert, két teremtményt. Ezért most már nem számít, hogy valaki zsidó vagy görög, rabszolga vagy szabad, férfi vagy nô. Isten nem ott érint meg, ahol magyar vagyok vagy szláv. Ez csak külsô burok. Nem ott érint meg, ahol férfi vagyok vagy nô. Ez sem a legmélyebb titka az embernek. Ott érint meg, ahol teremtmény vagyok, az Isten kezébôl most kikerülô szegény, kicsi, árva teremtmény, aki nélküle elvesznék.

,,Felismerték ôt a kenyértörésben, de eltûnt a szemük elôl.'' Látni Jézust, de nem ismerni: ez adatott meg a kortársaknak. Mit használt nekik? Szomszédai látták Jézust, de nem ismerték. Hiába látták, ez ôket nem üdvözítette. Ha látjuk Jézust, de nem ismerjük, az semmit sem használ nekünk. De ha ismerjük ôt, még ha nem is látjuk, ez az üdvösség útja. Ahol pedig egyszerre ismerjük is meg látjuk is, az a boldog örökkévalóság. Igaz, egyes megjelenésekkor együtt volt a látás meg az ismeret. Amikor Péter apostollal beszél a tó partján, akkor Péter már felismerte, hiszen János mondja, hogy: ,,Az Úr az.'' Tehát Péter látja is és ismeri is ôt, ezért a köztük folyó beszélgetés már az örökkévalóságra tartozik. Nem pusztán evilági esemény, hanem ízelítô az örökkévalóságból, mint a színeváltozás.

Tamás esete is hasonló: miközben látja Jézust, felismeri és meg is vallja: ,,Én Uram, én Istenem!'' De az emmauszi tanítványok esetében a kettô nincs együtt. Amíg látták, nem ismerték. Odanéznek talán a kezére, amint megtöri a kenyeret és felismerik (hiszen az utolsó vacsorán ezt a jelet adta), de már nem látják. Van ebben valami általános drámaian emberi esemény is. Amíg közöttünk élnek a szentek, nem ismerjük fel ôket. Ha Jézusra lehetett mondani, hogy borissza, falánk, a vámosok és a bûnösök barátja, a különféle politikai vádakról nem is szólva, akkor minden szenttel meg lehet tenni, és meg is tesszük ugyanezt. Istenem, mikor fogja a te világod befogadni szentjeidet?! Abban a pillanatban viszont, amikor egy közösségben, egy szerzetben, egy családban vagy egy plébániai közösségben ez a szent örökre lehunyja a szemét és többé nem lehet vele beszélni, mindenki rögtön felismeri, hogy szent volt. Haláláig azonban gyötörték, kínozták, megvetették.

Ez a helyzet egy kicsit emmauszi helyzet is. Amikor eltûnt a szemük elôl, akkor felismerték ôt. Ez a mi utunk is, mert mi ugyan nem látjuk ôt, de ismerjük. Csodálatos dolog történik az emmauszi vendégfogadóban: itt születik meg az Egyház hite és szentségi élete.

Az Énekek éneke jut eszembe: ,,Kedvesem benyújtotta a kezét az ajtónyíláson, erre megremegett a bensôm.'' Isten emberré lett és kicsiny kezét benyújtotta a teremtés rácsain a betlehemi éjszakában. Most pedig azt a nagy férfitenyeret, amelyet átszúrtak értünk, nyújtotta be az ajtónyíláson, és erre megremegett a bensôm.

Nemde, azt mondja szent János, hogy: ,,Kezünkkel tapintottuk az élet Igéjét''. ,,Felismerték ôt a kenyértörésben'', és most azonnal keresik az apostoli közösséget. Érdekes ez a változás. Elkezdenek futni vissza Jeruzsálembe és ott együtt találják a tizenegy apostolt és elmondják, hogy ôk is találkoztak az Úrral. Azok szóhoz sem engedik ôket jutni, hanem ezt mondják: -- Hallgassatok, nagyobb dolog történt, megjelent Simonnak! Ô a hiteles tanú. Csak miután ezt meghallgatták, mondhatták el, ami velük történt!

Itt az Egyház valósága. Az Ábrahámtól induló történet végkifejlete. Ha az Egyházban nincs folyamatosság, ha a Tizenkettô jelenléte hiányzik, akkor Egyház sincs. Lehet szó egy magánjelenésrôl, amely egy kis csoportot összehoz, de az nem az Egyház. A hit teljessége csak az Egyházban valósul meg, vagyis az apostolokkal való közösségben.

Szent Ferenc megtérése egy sajátos emmauszi út. Francesco tele van evilági ambíciókkal. Ô is a keresztes háborúk gyermeke. A pápa seregébe jelentkezik Brienni Walter oldalán, aki a császár ellen küzd, mert Isten ügye, a pápa ügye, a politika ügye és az örökkévalóság ügye azonos. Milyen világos, milyen gyönyörû világ! De láz veszi le a lábáról, és hallja a kijózanító kérdést: ,,Ferenc, ki tud neked többet tenni, az Úr vagy a szolga?'' -- ,,Az Úr.'' -- ,,Akkor miért hagyod el az Urat a szolga kedvéért?'' Visszafordul. Nem tud tovább menni. Ez számára, az emmauszi út elsô szakasza: a kiábrándulás és a szív lángolásának a kezdete. Amikor a politikai és evilági remények széttörnek, amikor egyáltalán nem világos, hogy mit akar az Isten és mit akarok én, s ahol megkérdôjelezôdik, hogy az én legjobb vágyaim valóban az Isten akarata-e egyben.

A következô állomás az, amikor felismeri Jézust a kenyérben. Ferencig egy ezredévet tett meg a kereszténység. Megôrizte az Oltáriszentséget, de szinte elfeledte. A keresztes háborúk idején Ferenc a szemétbôl szedi elô ezt a törékeny jelenlétet és tudja, hogy az Egyház ebben hordozza erejét. Nem a hitvitákban, nem az eretnekek üldözésében, nem evilági hatalmában, hanem a kenyér színében. S akkor olyan nagy hitet adott neki az Úr templomai iránt, hogy azokban egyszerû szavakkal így imádkozott: ,,Imádunk téged, legszentebb Urunk, Jézus Krisztus, itt és a világban lévô minden templomodban.'' Azután testvéreivel Rómába siet, az új Jeruzsálembe.

Nagyon meglepôdött volna, ha valaki azt mondta volna neki: -- Mit keresel te Rómában? A pápa gazdag evilági fejedelem. Nem mondhatja már azt, amit egyszer az apostolok: ,,Aranyunk és ezüstünk nincsen.'' Nézd, hivatala van, pedig Péternek, a halásznak nem volt hivatala. Nézd, fegyverei is vannak, hogy azokkal védje meg érdekeit, Péter pedig fegyvertelen volt. Ferenc mindezt egyszerûen nem értette volna, mert ezek a kérdések elmennek az Evangélium lényege mellett. Ô Simont keresi. Mert az az Egyház, ahol nincs Simon Péter, az nem Egyház! Abban kár hinni! Az legfeljebb egy jószándékú istenkeresô csoport, mely üdvözülhet a jószándéka miatt. De hite sebzett hit, nem egész hit! Ferenc eléri, hogy jóváhagyják evangéliumi közösségét. Nem a pápától kérdezte, hogyan kövesse Krisztust, hanem a nagy Idegen, Krisztus társult melléje és ô tanította a követésére, de az emmausziak hit ösztönével Simon Péterhez szaladt.

Utolsó szavai, melyeket már stigmatizált kézzel írt: ,,Senki sem mutatta meg nekem, mitévô legyek.'' Tudjátok mekkora fájdalom van ebben? Egyetlen pap, egyetlen püspök sem volt segítségére. A Magasságbeli nyilatkoztatta ki neki, hogy az Evangélium szerint éljen. Ugyanazt az utat teszi meg, mint az emmauszi tanítványok. Nem tudja elképzelni az evangéliumi életet Péter nélkül, a Tizenkettô nélkül! Érzi, hogy ez ellentmondás lenne.

Testvéreim, az emmauszi út a mi utunk is. Mindegyikünk tart valahol. Lehet, hogy éppen abban a stádiumban, hogy szomorúan bandukoltok és egy összedôlt világ romjai égnek még bennetek. Higgyétek, hogy ott van már mellettetek az Idegen, és ne féljetek és ne sirassátok a régi Jeruzsálem romjait, mert ô majd újjáépíti bennetek az ô Jeruzsálemét, amit nem lehet megszerkeszteni körzôvel és vonalzóval, politikai és gazdasági álmokból, hanem amit Isten készít nekünk minden képzeletünket felülmúló módon.

1994. április 10.


Jézus megjelenik az apostoloknak

,,Miközben (az emmauszi tanítványok) beszámoltak arról, ami velük történt, Jézus megjelent közöttük.'' A mi hitünk Jézus megjelenésének nyomán született meg, vagyis látomásból ered. A Példabeszédek könyvében olvashatjuk: ,,Amikor nincs mennyei látomás, a nép elvadul'' (29,18). Az eszmények nem mentenek meg bennünket, hanem csakis a mennyei látomások: Jézus látása, szemlélése. Igaz, Szent Pál azt mondja, hogy a hit hallásból ered. Ezzel a hit áthagyományozási módjára, az igehirdetésre, a prédikációra utal, amelynek pünkösdi eseményében vasárnaponként részesülünk. De az a hit, amit mi hirdetünk nektek, az apostoli hit, végsô soron abból a ténybôl ered, hogy a tanítványok látták az Urat. Így ír Szent Pál: ,,Megjelent Péternek, aztán a tizenkettônek, majd egyszerre több mint ötszáz testvérnek jelent meg, akik közül még sokan élnek, néhányan pedig már meghaltak. Aztán Jakabnak jelent meg, majd valamennyi apostolnak, mindnyájuk után, mint elvetéltnek, megjelent nekem is.'' (1Kor 15,3-8). Ez a lista azoknak a névjegyzéke, akik látták az Urat. Erre a tényre épül a mi hitünk! Amikor alá akarják ásni Szent Pál igehirdetését azzal, hogy kétségbevonják apostoli küldetését, akkor éppen azzal érvel, hogy ô sem másodrangú apostol, hiszen látta az Urat.

Így tehát a keresztény hit és élet végsô forrása a feltámadt Krisztus látása. Az igehirdetés és annak hallgatása által e hit teljessé lesz bennünk úgy, hogy mi is látni kezdjük Jézust. Mellékes, hogy külsô vagy belsô látással látjuk-e ôt, a lényeg az, hogy nem egy eszme áll életünk középpontjában, hanem egy arc, amelyet szüntelenül nézünk. Szent Pál is azt akarta, hogy mindazok, akiknek ô vitte meg az Evangélium üzenetét, szüntelenül lássák Krisztust. Ezért írja a galatáknak: ,,Ti ostoba galaták, ki babonázott meg benneteket (különféle vallási eszmékkel), hogy ne engedelmeskedjetek az igazságnak, titeket, akiknek szeme elé állítottuk a megfeszített Krisztust?'' (Gal 3,1). Szemetek elé állítottuk -- nem úgy, hogy külsôleg lássák Krisztust, hanem úgy, hogy bensôleg szüntelenül szemléljék.

Testvéreim, más az eszmény és más a látomás. Az eszmény bármilyen nemes legyen is, ideológiát hoz létre. A látomás, Jézusnak a látása életem megváltoztatására vezet, vagyis életszentségre indít. Jaj annak a szerzetesnek és papnak, de annak a világi hívônek is, aki nem látja Jézust. Az eszmény néma bálvány csupán. A látomás viszont egy személlyel való találkozás. Az eszmények is vonzhatnak, a látomás is vonz, de az eszmények képtelenek minket szeretni, vagyis megváltani. Ezért nincs megváltó eszme. Csak az én Jézus Krisztusom tud így szólni: ,,Ha majd felmagasztaltatom a földrôl, mindeneket magamhoz vonzok.'' Ez a vonzás a szeretetnek a vonzása. Az eszmények csak igazságaikkal vagy szépségükkel vonzanak. Jézus Isten szeretetével vonz bennünket. Akit egy húsvéti látomás vonz, az elôbb vagy utóbb, de diadalmaskodni fog a bûn felett. Az, akit szép és igaz eszmények vonzanak, nem biztos, hogy megszabadul bûneitôl. Sôt, élete kettéhasadhat. Tatjána Goricseva írja le vallomásszerû könyvében, hogy amikor a marxista ideológiából kiábrándult orosz értelmiség tagjaként felfedezte Heideggert és másokat, nappal filozófiai elôadásokat tartott, éjszaka azonban a leggyalázatosabb kicsapongásba merült társaival együtt. Szellemi igényesség és erkölcsi züllöttség megfér egymás mellett. Lehet teológus is valaki, a teológiai eszmék sem mentik meg az embert. Azok másra valók, nem arra, hogy üdvözítsenek. Sajnos, az eszmények sokszor kettéhasítják az életünket, mert vonzanak, de szeretni nem tudnak, világosságot adnak, de nem üdvözítenek, bûneinket esetleg felfedik, de feloldozni képtelenek bennünket.

,,Amikor nincs mennyei látomás, a nép elvadul.'' Nem ez tapasztalható ma is, itt, Magyarországon?

Szent Péter arról ír elsô levelében, hogy addig kell olvasni az írásokat, amíg szívünkben fel nem kél a hajnalcsillag, vagyis Krisztus. Ez nem költôi fogás! Szívünkben van életünk középpontja, a szív cselekedeteink mozgatója. Az a keresztény, akit Krisztus mozgat, aki szívében látja Krisztust, a Hajnalcsillagot. Amikor ôt látni kezdem, belülrôl megkezdôdik az újjászületésem. Mindeddig a vallás lényegén kívül éltem, esetleg hallgattam kevésbé vagy jobban sikerült konferenciabeszédeket és olvastam divatos teológiai könyveket. Egy bizonyos szinten mindez olyan lehet, mint a szemét. Hiszen ,,Jézus Krisztus felséges ismeretéhez mérten -- mondja Pál -- mindent szemétnek tekintettem.''

Az Egyház (a szent nép) is elvadul, amikor nincsenek mennyei látomásai. S hogyha az Egyház elvadul, akkor mi lesz a világgal? A pogányokkal? Rajtuk még nagyobb vakság vesz erôt, és mi felelôsek vagyunk a világ e vadságáért, elvadultságáért. A XIII. században az Egyház megújult, mert Szent Ferenc és Szent Klára, Szent Domonkos és a többiek szüntelenül látták az Urat. Ez a szemlélés nem külsô látomás volt, hanem belsô. San Damianóban egyszer megszólalt a Feszület, s ettôl kezdve Ferenc mindig hordozta lelkében Urunk képét. Azok, akik látják Jézust, és csakis ôk, akarva-akaratlanul megújítják az Egyházat, mert körülöttük azonnal élet fakad.

Tízesével, százasával, ezresével jöttek a testvérek és a nôvérek, köztük a cseh király leánya, Ágnes is. Ez a látomásból fakadt élet mint meleg áramlat hatolt be a hideg palotákba és a viskókba egyaránt, és az Egyház érezte, hogy újra tavaszodik. Ez a tavasz Umbriában keletkezett, ahol 3-4 ember szüntelenül látta Krisztust, s ennek nyomán átalakult az Egyház. Ma is reformra van szükség. De a XIII. századi Egyház reformját sem III. Incének, sem utódainak nem sikerült véghez vinnie látók nélkül, akik nem is akartak mást látni, mint Jézust, akik Jézus Krisztus ismeretéhez mérten mindent szemétnek tekintettek. Az Egyház világosság és íz a világ számára, de az Egyházban a világosság Jézus látásából ered. Tôle kapja a só az ízét. Nem hiábavalóak az egyházmegyei zsinatok. Szükséges lenne megújítani hitoktatásunkat. Meg kellene szervezni az evangelizáció mai módjait. Negyven-negyvenöt év után újjá kell éleszteni a szerzetesi életet. Törôdni kell a karitász munkával: gondját kell viselni a szegényeknek és a betegeknek. De vajon milyen zsinat lenne az, ahol beszélgetnek, de nem jelenik meg Jézus a lelki szemük elôtt? Milyen hitoktatás és evangelizálás az, ahol az üzenet hirdetôi nem mondhatják el János evangélistával, hogy ,,amit láttunk, azt hirdetjük nektek''? Milyen szerzetesi élet az, amely hármas fogadalmat akar betartani, vagyis elhagyni mindent, de nem szemléli szünet nélkül a megtalált kincset, az Úr Jézust? Így csak rendalapítóink gyalázatos, önmagát sem értô karikatúrái leszünk! Semmilyen feladat vállalása sem igazolja létünket. Mi arra valók vagyunk, hogy lássuk Jézust! Ez az elsôdleges feladatunk.

Gondját kell viselni a szegényeknek és a betegeknek, de mennyiben lesz az igazi segítség, ha mondhatjuk, aranyunk, ezüstünk van, de nem merjük mondani Jézus nevében: ,,Kelj fel és járj!''?

,,Miközben beszélgettek, megjelent közöttük Jézus.'' Közöttünk is megjelenik, de meg is kell látni ôt a hit szemével. Nem elég csak megpillantani, hanem szünet nélkül kell nézni. Mindennap, éjjel és nappal! Az apostolok olyan emberek voltak, akik szüntelenül Jézust szemlélték halálukig. Errôl nemcsak az Apostolok Cselekedetei tanúskodnak, hanem az a néhány hagyománytöredék is, amely ôrzi életük utolsó mozzanatait. Szent Péter el akarja hagyni Rómát, s a Via Appián találkozik az Úrral. -- Quo vadis, Domine? Hová mész, Uram? -- Rómába, hogy újra megfeszítsenek. A papi élet ilyen látomásokból él. Lehet, hogy el akarok én is menni, itt hagyni mindent, de találkozom az Úrral, aki végtelen szeretettel rám tekint és visszaküld oda, ahol vagyok.

Vianney Szent János is egyszer-kétszer összecsomagolt, hogy elhagyja faluját, de mindannyiszor visszatért. Az az igazi nagy hivatás, amit nem élvezünk, hanem mindenestül szeretnénk letenni, de mivel látjuk az Urat, aki szembejön velünk és visszaküld oda, ahová ô állított minket, ezért mégis maradunk.

Igen, az apostolok olyan emberek voltak, akik haláluk pillanatában is látták az Urat. Szent Péter kivégzésekor látta a keresztfát és rajta a Megfeszítettet, ezért kérte, hogy ôt fejjel lefelé feszítsék keresztre, mert nem tartotta méltónak magát arra, hogy ugyanúgy haljon meg, mint Ura. Mi pedig sokszor öntudatlanul is egy Krisztus nélküli kereszténységet akarunk. Jók akarunk lenni, törekszünk elkerülni a bûnt és talán az erényeket gyakoroljuk, de Jézus nélkül.

Rá kell döbbennünk végre, hogy nem megy! Szüntelenül Jézus arcára kell tekintenünk! Az olyan kereszténységnek, amely arra vállalkozik, hogy csupán keresztény értékeket ôrizzen, maga a sátán is besegít. Neki minden olyan keresztény kísérlet, életforma jól jön, amely tele van krisztusi eszmével, csak éppen Krisztus hiányzik belôle! Paktál velünk, segít, fizeti templomainkat! Képes fönntartani intézményeinket, csak eszméket hirdessünk, ne pedig Krisztust, a Megfeszítettet, a vértôl ázott arcú, szelíden ránk tekintô Feltámadottat!

Ezzel szemben, figyeld meg, ellene van mindennek, ami az Úr arcának szemlélésébôl fakad. Persze, hogy kell a pontosan megfogalmazott dogma és a helyes teológia! Kell az egyházfegyelem! De ezek mellett az ember még elkárhozhat az Egyházban. Ha azonban valaki Jézus arcát nézi szüntelenül, nem fog elveszni. Avilai Szent Teréz akkor tért meg igazán egy langyos kolostori élet után, amikor a kolostorba behoztak egy Krisztus-arcot ábrázoló festményt, és azt szemlélni kezdte. Ilyen esemény kellene egy átlagkeresztény családban, de különösen egy langyos kolostorban, hogy felforrósodjék a szívük, hogy tudják: misztika nélkül, Jézus nélkül gyalázatos az életük. Nem csakhogy középszerû, de egyenesen elárulása annak a hivatásnak, amelyre Krisztus meghívta ôket.

Akkor kezdôdik a közösség újjászületése, amikor beszélgetés közben Jézus megjelenik közöttük és így szól hozzájuk: ,,Békesség nektek. Én vagyok, ne féljetek!'' Amikor az Úr békességet kíván, akkor meg is adja azt, csak be kell fogadni. Nagy titok a békesség! Én még soha nem találtam rá igazi meghatározására.

A keresztény filozófusok úgy gondolják, hogy a békesség nem más, mint a rendbôl áradó nyugalom. Ezt a megfogalmazást el kell mélyíteni és bizonyos szempontból helyesbíteni. Csak az emberi életben létrejött rendrôl lehet szó, mert remélem, nem gondolod komolyan, hogy a fészerben sorba rakott kerti szerszámok, a szobád szekrényeiben pontosan egymás fölé rakott ingek és zsebkendôk, a fiókjaidban mértani alakzatba állított tollak és tintatartók rendjébôl áradó nyugalom, vagy akár a jogrendbôl áradó kiegyensúlyozottság, békesség. Ez mind nem maga az, legfeljebb elôsegíti a békességet.

Itt arra az ôsi rendre kell gondolni, amelyet más szóval üdvösségrendnek neveznek, s amelyrôl Szent Pál ír az efezusiaknak: ,,Áldott legyen Isten, Urunk, Jézus Krisztus Atyja, aki Krisztusban minden mennyei, lelki áldással megáldott minket. Benne választott ki a világ teremtése elôtt, hogy szentek és feddhetetlenek legyünk elôtte. Szeretetbôl eleve arra rendelt minket, hogy Jézus Krisztus által fogadott fiai legyünk.''

Ez az az alapvetô rend, hogy a Szenthez, az Istenhez tartozzam, vagyis szent legyek.

Szent Péter elsô levelében a Leviták könyvébôl vett idézettel buzdítja a híveket: ,,Szentek legyetek!'' Istentôl elrendelt célod tehát nem az, hogy sikeres legyen az életed. Még kevésbé az, hogy sikertelen. Sem az, hogy minél több gyönyört szerezz, vagy hogy gazdag és egészséges légy! De még csak az sem, hogy boldog legyél, hanem, hogy szent legyél! Mindaddig, amíg nem ez a célod, alapvetôen nincs rend az életedben és nem lehet békességed.

Akkor ízleljük meg a békességet egy-egy pillanatra, amikor elhatározzuk, hogy szentek akarunk lenni. Nemcsak jó, nemcsak hiba nélküli emberek, nemcsak ájtatos keresztények, hanem szentek! Amikor mindennek meg akarunk halni, ami bûn, minden megalkuvásnak és csak Istené akarunk lenni. Néha megfoghatatlanul is jelentkezik ez a békesség. Egy dallamot hallasz, egy harangszót, elér hozzád a tavasz illata, egy hatalmas repülô madarat látsz a táj fölött. Felmerül emlékezetedben egy régi kép, a szülôi ház és egy boldog nap emléke. Akkor ízleljük meg a békességet, amikor szentek akarunk lenni, semmi mások. Amikor annyira gyermekek leszünk, annyira naivak, annyira kicsik, hogy újra csak szentek akarunk lenni, mert akkor alapvetô rend áll be zûrzavaros életünkben. Eddig olyanok voltak életünk napjai, cselekedetei, gondolataink, érzelmeink szilánkjai, mint az össze-visszahányt vasreszelék, vasforgács. De hirtelen megjelenik a mágnes és azonnal rendezôdik minden, és ebbôl a rendbôl az a nyugalom árad, ami maga a messiást béke!

A feltámadott Krisztus megjelenésével békét ad, mert nyilvánvalóvá teszi Isten ránk vonatkozó tervét, feltárul Isten szeretete, és amíg látják ôt az apostolok, semmi mások nem akarnak lenni, mint szentek. Természetesen ez csak egy pillanat, de ennek a pillanatnak állandósítására megkaptuk a Szentlelket. ,,Békesség nektek! Vegyétek a Szentlelket!''

A Szentlélek egyrészt állandósítja bennünk Krisztus látását a hitben, másrészt bennünklakása által Isten legbensôbb életörvényébe sodor. Így a Szentlélek a mi állandó békességünk.

A félelem egy alapvetô zavarból keletkezik. Ádám azért félt, mert elszakadt Istentôl, mert megzavarodott benne az ôsi rend. A legnagyobb félelmek attól vannak bennünk, hogy nem szentek akarunk lenni, vagy nem akarunk szentek lenni, illetve helytelenül fogjuk fel a szentséget. Olyanok akarunk lenni, mint az Isten: ez az életszentség önzô képzete. Nem istenné kell lennem, hanem Istené kell lennem. Ha az elôttem álló Krisztussal szemben, aki maga a Szentség, fenntartásokat támasztok, félelem szakad fel a lelkembôl.

,,Miért vagytok megzavarodva? Miért támad kétely szívetekben? Nézzétek kezemet és lábamat, én vagyok!'' Miért a kezét és a lábát mutatja meg az Úr? Azért, hogy lássák sebeit, Nagypéntek rettenetes nyomait, a gyûlölet okozta sebeket, melyek a megbocsátás forrásává lettek.

Úgy látszik, a szentség útján akkor indulhatunk el, ha bocsánatot nyernek bûneink. Mert hiába jelenik meg életünkben a szentség vágya, ha nincs feloldozás. Istennel való egyesülésünket senki és semmi sem akadályozhatja meg, csak saját bûneink. Nem igaz, hogy itt és most nem tudok szent lenni, mert ezekkel a személyekkel kell együtt élnem a családban, a kolostorban! Ez mind gyalázatos kifogás! Ha így állsz hozzá, sose fogod megtalálni azokat a körülményeket, amelyekben végre szentté lehetsz! Itt és most, senki nem akadályoz meg a szentségben! Ellenkezôleg, mindenki azt mozdítja elô! Fôleg azok, akik nem fogadnak el téged. Egyedül bûneink akadályozzák meg Istennel való egyesülésünket. Így békességünket is feloldozatlanságunk akadályozza meg.

Testvérem, katolikus testvérem, hogy tudsz élni feloldozás nélkül? Hogy tudsz élni egy semmibe sodródó belsô világgal? Miért nem engeded meg magadnak azt a fényûzést, hogy elfogadod: ,,Akinek megbocsátjátok bûneit, meg lesz bocsátva.''?

A békesség az ember számára nemcsak lelki béke, mert az ember nemcsak lélek. Krisztus azt mondja: ,,Tapintsatok meg és lássatok. A szellemnek nincsen csontja és húsa, nekem meg, amint látjátok, van.'' Békességünk végsô forrása a feltámadt Krisztus. Ha csupán a lelkem találkozna Istennel, a testem és a kozmosz viszont lemaradna, akkor az nem békességem lenne, hanem kettészakításom.

A békesség forrása Krisztus csontjának, a szent sebeknek a megérintése, mert ô olyan életre támadt fel, amelyben sem megtestesülése elôtt, sem földi életében nem volt. Olyan életre támadt fel, amely élet eddig nem is létezett: a feltámadott ember életére! Mert nem úgy támadt fel, mint Lázár vagy Jairus kislánya. Az ô feltámadása teljesen más. A feltámadt Krisztus új létmódot nyitott meg. Olyan jövôt tárt fel az embernek, amelyben az testestül-lelkestül örökké együtt lehet Istennel; amelyben nincs gyász, fájdalom, siralom; amelyben nincsenek könnyek, kísértés és bûn, nincsen gyûlölet, csak szeretet van és ez a szeretet örökkévaló. Olyan örök életet, amelyben test is van, csont is van, hús is van. Ez a kozmosz jövôje. Jézus feltámadásával teremtés veszi kezdetét. Ennek a régi teremtésnek soha nem sejtett jövôt szán az Isten!

Egy nap majd engem is testestül-lelkestül bevisz ebbe az új életbe. Az lesz majd a teljes, a kozmikus béke! Amikor mindenen egyértelmûen, szelíden, de visszavonhatatlanul, állandóan és visszautasíthatatlanul átragyog Isten szentsége.

Amikor a kozmosz minden része és a kozmosz egésze egy óriási Ostyához lesz hasonló. Isten lesz a minden, és mi mindenben látni fogjuk, hogy valóban minden a miénk, mi Krisztusé vagyunk, Krisztus pedig az Atyáé a Lélekben.

1994. április 17.


Én vagyok a jó Pásztor

A jó Pásztorról szóló evangéliumi részletet hallgatva állandóan kísért bennünket, keresztényeket az ,,idill''. Talán már a katakombai festészet óta, ahol ragyogó római ifjú képében maga az Úr Jézus veszi vállára szeretett báránykáját, mi pedig a 22. zsoltárt, mint pásztorálét énekeljük:

Az Úr az én pásztorom, nincsen hiányom semmiben,

zöldellô réteken ád helyet nékem.

Csendes folyóvizek mellett nevelt fel engem,

felüdítette az én lelkemet.

Igaz, az Istenben megnyugodott lélek, aki teljesen rábízta magát lelkének püspökére és pásztorára, Krisztusra, megízlel valamit az örök békességbôl. Mégis, hogyha figyelmesen végigolvassuk ezt az evangéliumi szakaszt, és ha tovább énekeljük a 22. zsoltárt, akkor szinte rémület fog el bennünket. Arról van itt szó, hogy a farkas elragadja és szétkergeti a nyájat. A jó Pásztornak az életét kell adnia juhaiért, hogy megmentse ôket, mert ebben az életben a halál sötét völgyében járunk, ahol jelen van a rossz.

Testvéreim, meglepô, hogy amikor az Úr Jézus az Egyházról beszél, akkor mindig krízishelyzetek képeit használja. Gondoljatok csak a viharba került csónakra, amelyet majd eltemetnek a hullámok. Ez az Egyház! Amikor tanítványai jövôjérôl szól, az üldözéseket említi, sôt a világ gyûlöletét: ,,Mindenki szemében gyûlöletesek lesztek az én nevemért.'' Amikor Péternek átadja a fôhatalmat, arról beszél, hogy a pokol kapui sem vesznek erôt Egyházán. A pokol kapui rettenetes erôt jelentenek. Most pedig farkasról beszél, amely szétkergeti a nyájat, egyeseket pedig széttép.

A Jelenések könyve tûzvörös sárkányt, ôskígyót említ. Mindezek különbözô képi megjelenítési formái ugyanannak a valóságnak, az Isten ellen fellázadt szellemnek, az ördögnek. Ez annál félelmetesebb, mert a farkasok nemcsak kívülrôl támadják az Egyházat, a nyájat, hanem báránybôrbe is tudnak öltözni, hogy belülrôl bomlasszák. Béresek is vannak Isten Egyházában, akik nem adják életüket a nyájért, hanem a juhokból élnek, holott a nyáj egyetlen pásztora az életét adta ezért a nyájért. Mindezekbôl nyilvánvaló, hogy az Egyház a világ legfenyegetettebb, legtámadottabb, legtörékenyebb emberi csoportosulása. Ha az Egyház ezt elfelejti számításba venni, valóban a vesztébe rohan.

Az Egyházba belépni azt is jelenti, hogy belépek az emberi gyöngeség világába. Egy olyan csoportosulásba, ahol alapvetôen felszínre jön, ami másutt mindenütt el van rejtve: az ember rettenetes fenyegetettsége. Az Egyház nem az erôsek, hanem a gyöngék gyülekezete. A másutt lévô erôsek ezért önámítók, ezek az emberek a felszínen, látszatokban és illúziókban élnek és a pillanatnak szolgálnak. Nem veszik észre azt, hogy az alvilág szája kitátva várja ôket napjaik végén. Krisztus nem csupán az Egyház fenyegetettségérôl szól, úgy általában, hanem meg is mondja, ki az, aki fenyegeti: a gonosz szellem, akinek irigysége által jött a világra a halál, s aki minden ember vesztét akarja. Az Úr Jézus szenvedéstörténete mögött is ô áll. Ha figyelmesen olvassuk az újszövetségi Szentírást, a küzdelem a sátán és Krisztus között folyik, az emberi résztvevôk csak belesodródnak. Az Egyház történelme ugyanígy szakadatlan küzdelem a személyes gonosszal, és az Egyház csak annyiban gyôz, amennyiben Krisztushoz, a Fôhöz tartozik. Mi is csak akkor gyôzünk, ha szorosan belekapaszkodunk a jó Pásztorba.

Az Egyház éppen azért él ilyen fenyegetettségben, mert már a megmenekülés, az üdvösség útjára lépett. Az Egyház minden kisebb csoportja is fenyegetett, pokoli erôktôl támadott közösség. És itt érünk el hétköznapjaink valóságába. Az az egyházközség, szerzetescsalád, ifjúsági lelkiségi csoport, hívô család, amely nem pokolian támadott közösség, nem az Egyház tagja.

Mindezek a csoportosulások reálisan abban az állapotban vannak, hogy a farkas, a sátán elragadhatja és szétkergetheti ôket. Ha az ember belenô egy szerzetesrend életébe, vagy több felelôsséget vállal egy plébánia életében, szinte megrémül, látva, hogy az Egyháznak ez a része alig létezik. Ôrjítô fenyegetettségben van! Ez alapvetô tapasztalat. Nem lehet, hogy annyira vak legyen valaki, hogy ezt ne lássa. Ha valakinek megadatott a helyes látás az Egyházban, vagyis, hogy úgy lássa az Egyházat és a helyi közösséget, amint van, annak szeme elé rettenetes látvány tárul, a teljes felbomlás és széthúzás képe.

Az Egyház az a gyülekezet, amely végveszélyben van, amely éppen csak létezik. Nem arra gondolok, hogy kevés a pap, a plébániákat össze kell vonni, hogy nincs elég hitoktatónk, nincs megszervezve az evangelizáció. Ez még mindig az Egyház életének valamiképpen csak a felülete. De ha beletekintünk a lelkünkbe! Micsoda bizonytalanságok, alkudozások, árulások, képmutatóan vállalt kettôs élet! Mennyi evilágiasság és romlottság lakik bennünk! Mennyi az elképesztô hatalmi torzsalkodás az Egyház berkeiben! Mintha vezérürük ôrült csatározását látnám, amibe a kicsik belepusztulnak. Felmérhetetlen roncsolásokat végez egy rend, egy család, egy plébánia, egy püspökség életében az ,,invidia sacerdotalis'' (amelyet nem szoktunk magyarra lefordítani): a papi irigység. Milyen rettenetes örvényeket nyit meg az egymás iránti bizalmatlanság és a hideg, számító politizálás!

S ha mindez nagyításnak tûnne, nézzünk csak újra önmagunkba; az Egyháznak abba a kicsi világába, amely mi vagyunk! Milyen esendô árva lélek vagyok! A létezés végtelen óceánján viharba került parányi csónak. Emberi életemet milyen nagy zûrzavar fenyegeti. Ezt csak akkor nem látod, ha külsô zajt csapsz magad körül, ha viszont elcsendesedsz, eléd tárul a nyilvánvaló elmezavar lehetôsége, a teljes erkölcsi felbomlás veszélye, az egyetemes széthullás, a végsô elhagyatottság örvénylô mélysége.

De éppen az Egyháznak ezt az állapotát sejtve, sôt a helyi közösségben és saját életemben meg is tapasztalva olvashatom csak tovább az Evangéliumot és ekkor, és csakis ekkor lesz az számomra igazán örömhír. A Szentlélek jelenlétének az elsô jele nem biztos, hogy béke és öröm. Egy ideig talán igen, de azután a Szentlélek felnyitja szemünket, és rávilágít a rosszra.

Csak a hitben kezdjük látni, hogy milyen az a szakadék, amelybôl kiment minket Krisztus, mert ekkor már a szabadulás sodrásába kerültünk. Aki sodródik, az nem tud reflektálni. Elfoghatja rémület, de azután át is adhatja magát a sodródásnak és nem fél többé. S mivel biológiai élete még nem jutott kátyúba, érzékei jól mûködnek, ez a nagy sodródás a bûn felé egyáltalán nem tûnik számára tragédiának. Csak aki a szabadulás sodrásába került, az rendelkezik azzal a távlattal, hogy beletekintsen egy pillantással az örvénybe, az alatta megnyílt seolba, az alvilágba. Egy horgászegyesület, egy jótékonykodó humanitárius klub, vagy egy jól mûködô bûnbanda tagjaként nem látjuk az elveszettség mélységeit. A felületesség, illetve a lefelé történô sodródás nem teszi lehetôvé, hogy helyesen lássunk.

A pokol örvényeiben való sodródás egyúttal kábítás és elaltatás is. Amikor azonban az üdvösség kezd megragadni, amikor a sötétség hatalmából kezd kiszabadítani Krisztus, egyre jobban látom azt a mélységet, amelybôl kiemel, egyre jobban kijózanodom, és egyre jobban felébredek. Van Krisztus Egyházában olyan rettenetes sivárság- és elveszettség-érzés, amely jó, mert a valóság megpillantásából ered, amely rémülettel tölt el. Ilyenkor kell mondanom a zsoltárossal:

Inkább lakozom az Úr házának küszöbén,

mint a bûnösök hajlékában.

Nem biztos, hogy a lelki élet fokozatos békesség és boldogság. Kell, hogy benne legyen ez a rémület attól a mélységtôl, amibe zuhantam vagy zuhanhattam volna. Az Egyházban olyan nyilvánvaló világosság ragyog, amely átvilágítja a szíveket és a veséket, és arra az alapvetô helyzetre világít rá, amelyben az emberiség minden tagja található, amióta Ádám vétkezett és amióta személyesen is bûnöket követett el. Ha az Egyház hajójában vagy saját lelked csónakjában nem látod a végveszély lehetôségét, hogy elragadhat a farkas, hogy szétkergetheti az egész nyájat, akkor nem látsz jól. Nem Jézus szemével nézed az Egyházat. Akkor hazugságban élsz és talán másokat is becsapsz. Az Egyház az emberi élet paradigmája, az a hely, ahol az ember helyesen látja a helyzetét. Másutt mindenütt kábítás folyik. Az Egyház olyan világosság, ragyogás, amely pokoli mélységeket, örvényeket tár szemed elé. Persze, mindez üres fecsegés annak, aki nem veszi komolyan a hitét.

Az alaphelyzet a végsô fenyegetettség. Ha bármi címen letagadod, átfested, vagy nem mered vállalni, sohasem fogod megérteni sem az Egyházat, sem az Evangéliumot, sem önmagadat. S talán éppen ez az igazi veszély! Mert látni a veszélyt, amelybôl valaki kiment, már maga a szabadulás! Ha nem látom azt, hogy mibôl ragadott ki Krisztus, hogy ô nem evilági életünket akarta egy kicsivel jobbá tenni, hanem az örök kárhozat veszélyétôl akart megszabadítani, akkor a hitem értelmetlen. A hitetlen ember nem hisz a kárhozatban. A hit elôször tehát mélységet nyit meg alattam.

Ma, amikor a búzaszentelés alkalmával énekeltük a Mindenszentek litániáját (amelyet sajnos egyre kevesebbet énekelünk), elemi erôvel ragadta meg a lelkemet az Egyháznak ez a kiáltása: ,,Az örök haláltól ments meg, Uram, minket!'' Ne a sikertelenségtôl, ne a betegségtôl, az örök haláltól ments meg, Uram, minket! Ha te ezt így még soha nem kiáltottad, akkor Jézus minden szava elmegy a szíved mellett. Akkor azt hiszed, fakultatív az Úr követése. De ha egyszer a lelked mélyébôl kiáltottad az Egyházzal: Az örök haláltól ments meg, Uram, minket, akkor az Úr Jézus szavai, az Egyház parancsai nem megszavazásra vagy megértésre váró információk, hanem vakon követendô, abszolút követelmény, és az egyetlen út a megmenekülésre. Nem azért adta Krisztus a kinyilatkoztatást, hogy minden apró részletét megértsem, hanem hogy szavát megtegyem. Az örvény fölé nem azért épített nekem hidat, hogy a hidat vizsgálgassam, hanem, hogy átmenjek rajta. Ez a kinyilatkoztatás legalapvetôbb funkciója. A vallási teadélutánok semmire sem valók. Mehetsz egyik csoportból a másikba. Falhatod a könyveket, amíg az Úr utasításait -- ha a szíved bele is szakad -- nem teszed meg, addig nem tudod, mirôl van szó, és az Egyházat, a liturgiát egyszerûen önámításra használod.

Az Isten Fia nem hiába halt meg értünk. Alapvetô apostoli tanítás, hogy azért halt meg, hogy kiragadjon minket a sötétség hatalmából. Nem azért, hogy jobb politikai, társadalmi rendünk legyen. Ez a mi dolgunk! Nem azért, hogy itt a földön sok gyógyulás legyen! Ezek csak jelek lehetnek! Az ô legalapvetôbb mûvét utasítja vissza a keresztény, ha lelkében még nem szakadt fel, mint egy utolsó kiáltás: ,,Az örök haláltól ments meg, Uram, minket!''

,,Életemet adom juhaimért.'' Miért? Miért kellett Jézusnak meghalnia? Meghalnia? Ez kevés, a Hiszekegyben többet mondunk: ,,Szálla alá poklokra.'' Pontatlan a fordítás, mert itt nem a pokolról, hanem a seolról, az alvilágról van szó, hiszen Krisztus elôtt nem volt még kárhozat. Krisztus tehát nemcsak úgy halt meg, ahogy mi mindannyian meghalunk, hanem a létezés legmélyére zuhant le. Oda ment el, ahová az Istentôl elszakadt ember jut, mert a jó Pásztor utána megy minden egyes bárányának. Ez Nagyszombat félelmetes és egyben felemelô titka.

,,Szálla alá poklokra.'' Nem egy szakadékba megy a bégetô kis báránykáért, ahol egy-két tövis megszúrja a kezét, hogy aztán az eltévedtet megsimogassa és a vállára vegye. Nem, Krisztus a halálnak halálával halt meg. Hogy ne legyen olyan hely az ember számára, ahol Istentôl távol van. A halál utolsó pontja, az Istentôl legtávolabb esô pontja a létezésnek, a teljes magány ez, ide, ebbe a börtönbe szállt le Krisztus.

A személyes lét arra való, hogy egy másik személlyel lépjek kapcsolatba. Az ,,én'' csak a ,,te'' által létezik. Az abszolút magány maga a kárhozat. Ádám ebbe a magányba zuhant bele. Ezt választotta magának, de most ide száll le hozzá a jó Pásztor. Ez Nagyszombat titka. Megérteni nem lehet, csak elfogadni, nézve az ikonokat, amelyen egy sötét barlangba száll le Krisztus és megragadja Ádám kezét, és kézen fogva kivezeti.

A nagyszombati ôsi prédikáció ezt a képet állítja elénk: ,,Az Úr leszáll az alvilágba. Miféle dolog ez? Nagy a csend ma a földön: nagy a csend és a magány mostantól fogva. Megrendült a föld és megnyugodott, mert Isten a testben elaludt és felébresztette a régtôl alvókat. Meghalt az Isten a testben és felébresztette az alvilágot. Elôször a szülôhöz ment, hogy az alvó juhot megkeresse. A sötétben és a halál árnyékában ülôket mindenképpen meg akarja látogatni. A fogságba jutott Ádámhoz és a vele fogságra jutott Évához mindenképpen elmegy az Isten és az ô Fia, hogy kiszabadítsa kínjaiból. Belépett hozzájuk Isten, a kereszt gyôzelmes fegyvereit markolva. Mikor aztán ôt Ádám, az elsôszülött meglátta, döbbenten verte mellét, mindenkinek odakiáltotta: »Az én Uram legyen veletek!« Krisztus pedig felelvén monda Ádámnak: »És a te lelkeddel!« Megragadván aztán a kezét ébresztgette mondván: »Kelj fel, te alvó! Kelj fel halottaidból! És felragyog neked Krisztus.« Én vagyok a te Istened, ki fiad lettem éretted! Éretted és ezekért, kiknek tôled kellett születniük. Most pedig mondom neked és hatalommal parancsolom mindazoknak, akik bilincsekben vannak: »Világosodjatok meg!«, és a szendergôknek: »Keljetek fel!«

Parancsolom neked: Indulj, te alvó, mert nem azért alkottalak téged, hogy az alvilág legyôzzön és fogva tartson. Kelj fel, kezem alkotása! Kelj fel, képmásom, ki arcom vonásait viseled. Kelj fel! Menjünk innen, mert te bennem, én pedig benned egyetlen és osztatlan személy vagyunk. Én, a te Istened éretted lettem fiaddá. Én, az Úr, éretted vettem fel szolgai alakot. Én, aki az egek fölött vagyok, éretted jöttem a földre és a föld alá szálltam. Ó, ember! Érted lettem, mint egy ember a holtak közül, mint akinek nincs segítsége. Éretted mentem a Getszemáni kertbe, hol a zsidók kezébe adtak, és keresztre feszítettek. Nézd csak a köpéseket az arcomon. Éretted vettem magamra, hogy eredeti állapotodba visszahelyezzelek téged. Nézzed arcomon az ütések helyét, én ezeket vállaltam, hogy helyrehozzam az én képmásomra a te megromlott szépséged. Nézd csak hátamon az ostorcsapások okozta sebeket, én ezeket vállaltam, hogy levegyem bûneid terhét, mely hátadra tétetett. Nézd csak a szögeket! Jól a fához erôsítették kezeimet éretted, ki ahhoz a bizonyos fához bûnösen nyújtottad ki kezeidet. Elaludtam a kereszten és a lándzsa behatolt oldalamba. Éretted, ki elaludtál a Paradicsomkertben és oldaladból vétetett elô Éva. Az én oldalam gyógyította meg oldalad fájdalmát. Az én álmom hoz ki téged az alvilág álmából. Az én lándzsám tartja féken a lándzsát, mely ellened fordult. Rajta, menjünk el innen! Kivonszolt téged az Ellenség az Éden földjérôl, én pedig már nem a Paradicsomkertbe, hanem a mennyei trónra helyezlek téged. Eltiltott téged az Élet elôképes fájától, de én, aki maga az élet vagyok, eggyé lettem teveled. Kerubokat állítottam, hogy ôk szolgáljanak neked, kik egy darabig ôriztek téged. Most pedig azt akarom, hogy a kerubok, mint Istenhez illik, hódoljanak neked. Elkészült a kerubos trón, vár rád az égi hintó, vár a nászágy, készen a lakoma, az örök hajlékok és a feldíszített lakások. Megnyíltak a kincseskamrák, a világ kezdete óta neked készített mennyország.''

Ez ôsi prédikáció, ezek a képek nem kifejtik, hanem képekben és logikailag feldolgozhatatlan módon állítják elénk azt a titkot, hogy hová is ment el a jó Pásztor az ô bárányáért. Elment oda, ahová a halálban a legmélyebbre zuhanhatok, hogy ott legyen az én életem. Az utolsó áldozást csodálatos kifejezéssel úgy hívjuk, ,,szent útravaló'', az Úr végig velem fog jönni. A halálban egy pillanatra sem leszek nélküle. S amikor a halál legvégsô pontjához jutok, a végtelen magányhoz, az elhagyatottsághoz, ott találom az én Megváltómat.

,,Életem adom juhaimért.'' Ô így adta az életét. Így mi nem tudjuk életünket adni egymásért. Mégis az apostoli Egyház egyetlen erkölcsi törvénye: életünket kell adnunk testvéreinkért. A magunk módján. Ne elvegyék tôlem az életemet, hanem én adjam oda szabadon. Ekkor lépek be Krisztus megváltásának teljes világába. A kereszténység nem egyetem, hanem élet! Megmagyarázni nem lehet az életet, élni kell! Nem okvetlenül úgy kell adni életedet testvéreidért, hogy meghalsz értük. Isten különös kegyelme folytán van, akivel ez is megtörténik. De egyelôre elég, hogy élsz értük. Akkor lesz hivatássá egy élet, ha teljesen odaadja magát másoknak Krisztus miatt, Krisztusban, mert másképp nem is lehet odaadni magunkat senkinek. Minden emberi helyzet, minden életállapot igazi hivatás lehet. És egy papi élet sem hivatás, ha az ember nem adja oda magát, mert ha a jó Pásztornak egyetlen hivatása, amelyet az Atyától kapott, az, hogy odaadja az életét, akkor nekünk is csak ez lehet a hivatásunk.

Hadd mondjak el egy nagyon egyszerû és konkrét példát. Régen gyakorta elôfordult, hogy egy szerzetesház portása a portán szentté lett. Budapesten is ismerek egy apácakolostort, ahol ilyen portás volt. Ennek a nôvérnek az éjszakái és nappalai is szolgálatban teltek el. Nem kért helyettesítést, nem hisztériázott, nem nyafogott, nem akart nagyobb fizetést. Egy életen át keresztre feszített portásnôvér volt. Testvéreim, ilyen ma alig van, vagy egyáltalán nincs. Aki az élet egy kis szeletében hûségesen szolgálja testvéreit a családban, a rendi közösségben, az odaadta az életét. Amikor laikus testvérek (vagy késôbb, a kommunizmusban nôvérek) dolgoztak rendházaink konyháján, életüket adták testvéreikért.

A szentség ez: rám bíztak egy kicsi területet, lehet, hogy egy portát, lehet, hogy a kertet, lehet, hogy egy egyházközséget, lehet, hogy három novíciát, és ezen a területen én egészen odaadom az életemet. Ez a terület gondozva van! Nincs többé magánélet! Teljes halál ez! Ahogy Chambers mondja: ez a ,,fehér halál''. Ilyen hivatások kellenének ma mindenhová, például az iskolákba. Ma vannak olyan érettségizett fiatalok, akik nem tudnak olvasni, nem tudnak számolni! Micsoda lelke van annak a tanítónak, aki ezután még fel meri venni a fizetését! Láthatunk viszont olyan tanítókat, pedagógusokat, láttunk olyan kántortanítókat, akik az életüket adták testvéreikért. Ez a szentség, a többi szócséplés, önámítás és a lelkek megrohasztása!

Nem az a lelki élet, hogy a pappal órákon át beszélünk lelki ügyekrôl. Szent Ferenc azt mondta: Mi ügye lehet egy kisebb testvérnek egy nôvel? Csak az, hogy penitenciát adjon neki!

Alaposan felül kell vizsgálni az életünket, vajon hivatásként éljük-e azt, amit Istentôl kaptunk. Az is lehet, hogy tényleg mindent megteszünk, de uralkodási vágyból: az áldozatos anya uralja a családot, az áldozatos szerzetes uralja a rendet, hisztériával: -- Ha nem úgy lesz, ahogy elképzeltem... Jézus nem így tett. Nem azért jött, hogy neki szolgáljanak, hanem ô szolgált ki minket. Testvérek, adjuk át magunkat Istennek, de csakis azon körülmények között és azoknak az embereknek, akiket rámbízott konkrétan. És ezután mondjunk le minden karrierrôl, nyugodj bele, hogy erre rámegy az életed! De ha ezt megteszed, megízleled Húsvét békéjét, azt a békességet, amelyet a világ nem adhat. Akkor rálépsz a szentség útjára, amely nagyon egyszerû.

A keresztény szentség naturalista. Abban áll, hogy ha rám van bízva a templom, akkor pontosan kinyitom, ragyogóra kitakarítom. Ez lesz az életem. Amíg élek, addig ragyogni fog! Ez a szentség, ami ez alatt van, az önzés! S mégegy: mindezt nem úgy teszem, mint egy rabszolga, nem úgy, mint akitôl elveszik az életét. Ez nem Krisztus szelleme! Nekünk magunknak kell odaadnunk, mert mi is elmondhatjuk, hogy hatalmunk van odaadni az életünket. Ez a legnagyobb hatalom! És visszavenni soha ne akarjuk, mert tudjuk, hogy az odaadott élet Isten kezében van, aki maga a végtelen élet és szeretet.

1994. április 24.


Én vagyok a szôlôtô, ti a szôlôvesszôk

,,Maradjatok bennem, akkor én is bennetek maradok'' -- mondja a mi Urunk. Szent János, Szent Pál, Szent Péter apostolnak szinte ez az utolsó mondanivalója a krisztusi emberre vonatkozóan: a hívô ember olyan lény, akiben benne él a feltámadott Krisztus és akinek a feltámadt Krisztusban kell élnie. -- Maradjatok bennem -- mondja Krisztus --, mert én bennetek maradok. Ô nem vonja vissza ajándékait. Ha egyszer hozzánk költözött, bennünk is marad, ettôl kezdve csak arra kell ügyelni, hogy mi ôbenne maradjunk; maradjunk meg tanításában, hiszen ô maga mondja: ,,Ha kitartotok tanításomban, valóban tanítványaim vagytok. Megismeritek az igazságot és az igazság szabaddá tesz titeket.''

Mit jelent megmaradni valamiben? Azt jelenti, hogy amit egyszer megkaptam a múltban, azt a jelenben újra elfogadom és a jövôt is ennek szempontjából tervezem meg. Jelen esetben Krisztus tanítása mellett döntök és a jövômet is az ô tanításának fényében látom, mert ,,az ég és föld elmúlik, de az Úr igéi el nem múlnak''.

Az, amit olyan valóságosnak tartunk, amiért mindennap élünk, ami annyira megdobogtatja szívünket, ami igazán betölti hétköznapjainkat, lényegében elmúlik. Isten igéje azonban nem múlik el. Vigyázzunk, hogy mit nevezünk realitásnak! Realitás az, ami igazán megmarad: az Úr tanítása, a kinyilatkoztatás.

Ezt is mondja az Úr: ,,Maradjatok meg szeretetemben. Ha parancsaimat megtartjátok, megmaradtok szeretetemben.'' Ha egyszer megígértük, hogy parancsai szerint élünk, és azt mindennap meg is újítjuk, jövônket pedig az Úr Jézus parancsai szerint tervezzük, akkor megmaradunk szeretetében. Itt azonban többrôl van szó: ,,Aki szeretetben él, Istenben él, és Isten ôbenne.'' A benne való megmaradásunk tehát nemcsak erkölcsi szintû feladat. Ez a kereszténységben a legnehezebb lecke! De ha nem érünk el idáig Pünkösdkor, akkor semmit sem értünk meg. Személyesen bennünk lakik az Úr, és nekünk benne kell laknunk!

Gyönge hasonlatokkal tudjuk csak megközelíteni ezt a nagy titkot: édesanyánkban benne laktunk, de csak kilenc hónapig, hogy aztán kilépjünk a világba. Méhében formált bennünket az Isten. Krisztusból nem léphetünk ki, mert akkor a nemlétbe lépnénk, ô pedig bennünk él. Erre nincs hasonlat! Nincs emberi kapcsolat, amelyhez hasonlítani lehetne azt, ahogy a keresztény Krisztusban él. Legalább tudjam ezt, legalább figyeljek rá! Ezen a szinten igazi szilárdságot ér el a keresztény élet. Annak a novícius testvérnek a hivatáshoz való hûsége miatt nem félek, aki ezt a pontot már elérte. Az ide eljutott papot sem féltem és a hívô embert sem; ami viszont ez alatt a szint alatt van, az rendkívül törékeny. Egy pillanatnyi szédülés, egy kísértés és odavan húsz-harminc év Krisztus-szolgálata. A keresztény élet akkor élet, ha személyesen Krisztusban maradunk, ô pedig bennünk marad.

Három nagy gyötrelme van életünknek: Elôször is a bûneink, melyektôl szeretnénk megtisztulni. A második, hogy nem tudjuk, mit is kellene tennünk. A harmadik pedig a bizonytalanság, hogy mit kérjünk Istentôl, és hogy meghallgatja-e kérésünket?

Erre a három kérdésre ad ma az Úr Jézus rendkívüli, csodálatos feleletet. Vegyük ôket sorba!

A keresztény életben nem annyira arra kell figyelni, hogy megtisztuljunk, hanem hogy ôbenne maradjunk, mert így a tanítás megtisztít és maga az Atyaisten, a gondos szôlôsgazda nyesi le rólunk a rosszat. Nem kell nekünk a lelkünk tisztaságával foglalkozni. Nem kell aszketikus ötleteket kitalálnunk. Egyedüli gondunk a misztika legyen, vagyis az a realitás, hogy ô bennem van, én pedig benne akarok maradni. Csodálatos világ ez, állandó isteni vérátömlesztés! Szégyellem bevallani, de mindennapi tapasztalatom, hogy áldozás nélkül én még ember sem tudnék lenni! És ti? Milyen csodálatos lények vagytok, hogy áldozás nélkül tudtok élni! Tudtok a jóra törekedni a jóság forrása nélkül!

,,Aki nem eszi az Emberfia testét és nem issza a vérét, abban nem lesz élet,'' Ha állandóan ennek a személyes szeretetnek a bûvkörében élek, akkor a bûn nem vesz erôt rajtam. Hol tanuljuk meg azt, hogy ô bennünk él, nekünk pedig ôbenne kell élnünk? S hogy ne a bûneinkkel foglalkozzunk? A szentséges misztériumnak ünneplésében, a szentmisében! Egyre félelmetesebb jelenség számomra, ha azt látom, hogy egy keresztény nem szereti a misét. A lehetô legrosszabb jel, még talán annál is rosszabb, mintha bûnt követne el, amire aztán rádöbben és amit megbán. A szentmise az az idô, az a tér, az az emberi állapot, amelyben Isten be akar vezetni bennünket a legnagyobb misztériumba, hogy Krisztus bennünk van, mi pedig benne élhetünk.

Amíg a szentmisét nem tartja minden keresztény a keresztény élet forrásának és csúcspontjának (a II. vatikáni zsinat tanítása szerint), addig a kereszténység erôtlen és gyenge lesz. A szentmisébôl kell minden cselekedetnek kiindulnia és feléje kell tartania. Amíg ez nem így van, addig újra és újra liturgikus mozgalmakat kell indítani, hogy felhívjuk a figyelmet arra, hogy a forrás itt van, miközben te haldokolsz a szomjúságtól. A szent liturgia nemcsak feltárja életünknek fentebb említett nagy titkát, hanem meg is valósítja. Mindenestül Jézus Krisztusba helyez minket, ô pedig belénk költözik.

Óriási esemény a szentáldozás, de nem mindegy, hogyan áldozom. Az áldoztató kehely nem áldozott meg azzal, hogy Krisztus testét hordozta. Az áldozás személyes esemény. Mit mondasz akkor Krisztusnak? Ô most benned van. De te akarsz-e benne lenni? Mondod-e neki: -- Uram, foglald le az én lelkemet! Te világosítsd meg! Neked adom át az akaratomat és kérlek, semmit se engedj akarnom, ami neked nem tetszik! Te indíts minden cselekvésre! Odaadom az érzelmi életemet is. Taszítson mindaz, amibôl te hiányzol, és vonzzon minden, amiben te jelen vagy! Ragadj ki szereteted szerelme által ebbôl a világból, ahogy Szent Ferenc mondja, s ragadj egészen magadhoz. Neked adom egész testemet is. Te élj általam azok között, akik között élek. Neked adom a szívemet, mert egyedül te ismered; odaadom tudatalatti világomat, minden emberi kapcsolatomat. Egyedül te uralkodjál bennem. Nyessél le mindent rólam, ami rossz! Semmit sem vállalok, ami nem tebenned van, Uram! Minden munkámat, elképzelésemet, egész jövômet rád bízom! Krisztus lelke, szentelj meg engem!

Ezzel az önátadással nem válók rabszolgává, nem leszek megszállottá. Ha az ördög élne bennem, én meg benne, megszállott lennék. Elveszíteném személyiségemet. A feltámadt Krisztus azonban úgy van bennünk, mint ahogy a napsugár benne van a gyönge kis virágszirmokban. Ahogy átjárja a nap melege a növényeket, azok annál jobban önmagukká válnak. Krisztus jelenléte személyes tapasztalatunk. Minél inkább elveszítem az egyéniségemet miatta, benne, érte, annál inkább személyes szabadságra jutok. Valami egészen ellentmondó és szavakkal ki nem fejezhetô tapasztalat ez. Ô viszi bennem végbe a megtisztulás mûvét mennyei Atyjával együtt, és ô alakít engem igazán önmagammá.

Ha bûnökkel és kísértésekkel küzdesz, vedd tudomásul, hogy gyenge leszel és el fogsz esni, nem keveredsz ki a bûnök hálójából, csak akkor, ha ô benned él, te pedig egészen benne akarsz élni. Tehát nem annyira arra kell figyelned, hogy egy-egy bûnnel szembeszállj, mint egy ellenséggel, hanem, hogy maradj ôbenne! Mert minden kísértés alapvetôen arra irányul, hogy ebben a helyzetedben megingasson. Ha lopásra vagy paráznaságra ingerel a sátán, nemcsak azt akarja, hogy szegd meg Isten parancsát ebben vagy abban, hanem -- és ez a belsô kör -- hogy kilépj Istenbôl, szakadj el tôle. Azt akarja, hogy így gondolkodj: -- Ehhez most semmi közöd, Isten. Tehát a kísértéseknek a fullánkját, a mérgét veszed ki, ha Krisztusban maradsz a leglehetetlenebb helyzetben is, és lehullik rólad a kísértés, megszabadulsz. Inkább arra kell tehát törekedni, hogy benne éljek, mint arra, hogy folttalan, bûntelen legyek, egyik hibát a másik után levetve magamról.

A másik nagy gyötrelmünk: szeretnénk jót tenni, de mit és hogyan? Inkább arra kell figyelnünk, hogy ôbenne maradjunk, mint arra, hogy jót tegyünk. Mert az igazán jó, ami az örök életre megmarad, az csak a Krisztussal való egységbôl terem. Ha a szôlôvesszô nincs a szôlôtôkén, akkor ha volt is valami kevés termés rajta, az pusztulásra van ítélve, nincs jövôje!

Az a legnagyobb kínunk, hogy nagyon kevés az, amit ebbôl a földi életbôl átemelhetünk az örökkévalóságba. Csak azt, amit Krisztusban termettünk. Mennyire át kell alakítani felfogásomat az emberi nagyságról!

Mi a nagy tett? Mi az igazán maradandó emberi tett? Csak az, amit kegyelmének erejébôl tettem. Tehát teljesen mindegy, hogy hol vagyok és mit teszek, csak Krisztusban tegyem! Micsoda új világ nyílik meg számomra! Mennyire mellékessé válnak a körülmények. Nem számít többé, hogy életed egy konyhában töltöd el. Isten szent Anyja is ott töltötte napjait, mosott és mosogatott. Nem fontos, hogy ahol élsz, vidék-e vagy fôváros. Nem számít, hogy az emberek mit mondanak. Nem arra kell törekednünk, hogy jelentôs tetteket vigyünk véghez, hanem hogy Krisztusban cselekedjünk.

Arra kell figyelnünk, hogy miközben teszünk valamit, vele egységben maradjunk. Akkor amit teszünk, meg fog maradni az örök életre. Szent Ágoston híres mondását: ,,Szeress és tégy, amit akarsz'', így alakíthatnám át: Maradj Krisztusban és tégy, amit akarsz! Mellékes, hogy mi az, amit teszel, ha nem bûn. Hirtelen az ember életszakaszai is egész más megvilágításba kerülnek: Egy nyugdíjba vonuló ember nem mondja többé, hogy rám nincs szükség. Miért gondolod, hogy csak gyárigazgatóként tehetsz valamit? Lehet, hogy azt hiúságból, önzésbôl és csak evilági érdekekért tetted. Most pedig félig béna kézzel tudsz jót tenni, mert szeretni még mindig képes vagy. Lehet, hogy már beszélni sem tudsz, de szeretni még mindig tudsz. S ez a legnagyobb tett a világon: szeretni Krisztus szívével!

Mellettünk, Szécsényben ott élnek a ferences szegény-gondozó nôvérek. Életem egyik nagy ajándéka, hogy naponta át tudok szaladni és meglátogatni a mi kis öregeinket. Van egy idôs, erôsen elmeszesedett néni, akit megkértem, hogy legyen a nagymamám. Micsoda kegyelem látni azt a kis ártatlan arcot a maga össze-vissza beszédjével! Látni azt, hogy tud még szeretni. Mennyire lecsupaszodik az ember egy ilyen látvány elôtt! Micsoda kegyelem ilyen lényekkel együtt élni, még ha nagyon nehéz is! Életük a lényegre mutat rá: csak a szeretet marad meg.

Ennek a néninek mindig megtörik a fogalmazása, valamit kérni akar, de a mondat végén már nem tudja, mit is akart az elején. Azt mondja az egyik nôvérnek: -- Nôvér, adjon nekem a Jézus Szívébôl egy darabot! A szentek is ezt kérték: Uram, add nekem a szívedet, hogy veled tudjak szeretni. S többé nem méricskélek, hogy mi a nagy cselekedet, mi a kicsi! Ezért az igazi szerzetes életében, akárcsak az anyák életében, van egyfajta meglepô arányzavar: az inggallér vasalása fontosabb, mint egy világkonferencia megszervezése. Ebben a pillanatban ez a világ legfontosabb dolga. Vagy az, hogyan teszem oda a virágot az oltárra. Hogyan készülök egy ,,Alleluja'' eléneklésére. Megint csak a liturgia tanít minderre, hiszen a szentmisében csupa ,,haszontalan'' dolgot teszünk. A szentmisében rengeteg játék van. Olyan, mint az önfeledt gyermek játéka, ami számára a világon a legfontosabb. Isten megtanít minket arra, hogy csak annak van világformáló ereje, amit benne teszünk.

Mit gondoltok, miért irtózik ma sok pap attól, hogy egyszer-egyszer megtömjénezze az oltárt? Mert nem látja az értelmét. Vajon akkor látja-e értelmét annak, hogy édesanyjának egy szál virágot adjon? A virágnak nincs semmi haszna. Ezért kiváló ajándék. A szentmisében végzett csupa ,,haszontalan'' dolog által kapjuk a beavatást a Mennyországba, oda, ahol semminek semmi haszna nem lesz! Mert a szeretetnek nincs haszna. Talán ezért mondta Krisztus, hogy a gyermekeké a mennyek országa. Tegyem a kötelességemet, de a lényeg, hogy Krisztusban tegyem! Szabadítson fel az a tudat, hogy az így végzett cselekedet megmarad az örök életre, a többi nem számít semmit!

Inkább arra kell figyelni, hogy benne maradj, mint arra, hogy mit kérj tôle, és hogy meghallgatja-e kérésedet. Ma ezt mondta nekünk az Úr Jézus: ,,Maradjatok bennem és akkor bármit kérhettek, az Atya megadja nektek.''

Testvérem, aki Krisztusban marad, az nem kér akármit! Engem sokszor maga a Szentlélek Úristen akadályoz meg abban, hogy a magam számára kérjek akármit. Egyszerûen lehetetlen! Ha beteg vagyok, kérhetem, hogy meggyógyuljak, de egyre kevésbé vagyok benne biztos, hogy ezt kell kérnem. Ha benne maradunk, akkor megtanuljuk, hogy mit kell kérnünk. S azért mondja, hogy bármit kérhetünk, mert tudja, hogy az a lélek, aki ôbenne marad, semmi mást nem fog kérni, mint amit ô a Miatyánkban tanított. S ha saját kérését annak egyik kérésébe sem lehet belefoglalni, akkor egyáltalán nem is kéri. Elindulásnak jó, ha a kisdiák kéri, hogy sikerüljön a dolgozata. De ezen a szinten ugyanannyit fog csalódni, mint amennyi igazolást kap. Valljuk be becsületesen (a jámborság címén nem szabad hazudni): kéréseink 50%-a teljesül, 50%-a pedig nem. Krisztus viszont nem beszél valótlan dolgokról, amikor azt állítja: ,,Maradjatok bennem és akkor bármit kérhettek, az Atya megadja nektek.''

Jézus Lelke az imádság Lelke. Csak ô ismeri az ember mélységeit meg az Isten mélységeit is. Ô sugallta a Miatyánkot, minden imádság teljességét. A Miatyánk nemcsak mintája az imádságnak, hanem az imádság teljessége, minden könyörgés foglalata.

,,Szenteltessék meg a te neved.'' Ha például gyógyulásom nem szentelné meg az ô nevét, akkor ne gyógyuljak meg. Ha valami sikerem nem szentelné meg az ô nevét, akkor ne legyen sikerem. Nemde ezt követeli tôlem Isten szeretete?

,,Jöjjön el a Te országod.'' Ha bármi, amit kérek, nem mozdítaná elô Isten országát, akkor azt ne add meg nekem, Istenem.

,,Legyen meg a te akaratod,'' és mindennapi kenyerünket, az Eucharisztiát, az Oltáriszentséget, ,,add meg nekünk!'' ,,Bocsásd meg vétkeinket. Ne vígy minket kísértésbe (ne próbálj meg bennünket erônkön felül), de szabadíts meg a gonosztól.'' Lényegében ezekben minden lehetséges kérés benne van. Azt kell keresni, hogy a mi kis kérésünk melyikbe tartozik, s ha egyikbe sem foglalható be, akkor azt kell mondanunk: ,,Legyen meg a te akaratod.'' Így tett a mi Urunk a getszemáni éjszakában, vérrel verítékezésekor: ,,Ne az én akaratom teljesüljön, hanem a tied.'' Angyal vigasztalta meg. Mi volt ez a vigasztalás? Az, hogy megmutatta: az ô keserves kínszenvedésében az egész Miatyánk minden kérése teljesülni fog. Az Atya úgy szenteli meg a nevét, hogy szent Fia szenvedése kinyilatkoztatja az ô szeretetét és ez valóban szentté teszi az ô nevét. Így jön el az ô országa minden bûnös számára, hiszen Jézus az emberiség bûneiért ajánlja fel az életét. Minden bûnösnek nyitott útja lesz, ha bûnbánatot tart.

Az ,,élet fenntartásához szükséges kenyeret'' így tudja megadni az Isten, mert ô lesz az étel és az ital: ,,Ez az én testem, ez az én vérem''.

Krisztus kereszthalála által bocsátja meg minden ember bûnét. Nagyobb próbának nem vetette alá szent Fiát, mint amit ki tud állni. Ô végtelenül bízik az Atyában. Ô megszabadult a gonosztól, de nemcsak ô, hiszen a fán gyôztes sátánt Urunk a kereszt fáján gyôzte le. Így minket is megszabadított tôle.

Egy bizonyos szinten maga a Szentlélek akadályoz meg, hogy bármit kérjek. A ,,bármi'' itt Krisztus lelkének a méretéhez van igazítva.

Uram, te jobban tudod, hogy mi válik a javamra, azt add meg, és add, hogy tudjam, ez a te akaratod, és legyen erôm megtenni a te akaratodat. Végül is életünk ezen a ponton válaszút elé kerül: Azt akarjuk-e, hogy életünk szekerét mint egy igásló, húzza az Isten? Vagy én veszem nyakamba az ô igáját? A te akaratod legyen meg! Hiszen te azt akarod, hogy ,,minden ember üdvözüljön és az igazság ismeretére jusson.'' Inkább kell arra törekednünk, hogy megmaradjunk benne, mint arra, hogy apró kéréseink hirtelen meghallgatást találjanak. Ha benne maradunk, megtanuljuk azt kérni, amit ô ma készít nekünk, és ami felülmúlja minden vágyunkat.

,,Maradjatok meg szeretetemben'' -- mondja Krisztus. -- Én bennetek maradok, ti is maradjatok énbennem!

1994. május 1.


A szeretet parancsa

Az Evangéliumban így szólt hozzánk az Úr Jézus: ,,Barátaim vagytok.'' Az Istenember mondja neked és nekem: A barátom vagy. Ezt hallva ajkadról, Jézusom, hirtelen az elsô szeretet tavaszába zuhanok vissza. Engedd, keresztény ember, hogy megérintse szívedet ez a jézusi szó: ,,Barátom vagy''. Olyan ez a szó ajkadról, Jézusom, mint mikor hosszú hideg és sötét hónapok után kisüt a nap és elôször lehet érezni, hogy meleg a föld.

Mennyi év, talán évtized telt el azóta, hogy igazán Jézus barátja lettél. Elindultál a szentség útján. Talán egy olyan szentgyónás után, amely felszakított minden rosszul behegedt sebet, hogy azután hirtelen meggyógyítson téged. Felkavarta lelked tavának minden szennyét, hogy egy szempillantás alatt megtisztítson. Majd jöttek az évek és évtizedek, és rárakódtak erre az áldott napra. De az Úr nem vonta vissza, amit egyszer mondott: ,,Barátom vagy.''

Keresztes Szent János óta szokás beszélni a lélek sötét éjszakájáról. Arról a félelmetes állapotról, amikor úgy látszik, hogy Isten visszahúzódik, hallgat, távol van, nem ad jelzést. Hirtelen minden elveszíti a színét, az ízét, és a lélek, az élet fonnyadni kezd bennünk. Ezt nagyon át tudjuk élni. De most beszéljünk másról: Isten sötét éjszakájáról.

Isten sötét éjszakája akkor következik el, amikor az ô szeretett teremtménye, kezének alkotása, az ô képmása, saját vérén visszaváltott barátja, az ember elfelejti ôt. Amikor szeretetünknek legkisebb jelét sem adjuk, nem gondolunk rá, távol járunk tôle. Gondoljunk csak bele, hogy Isten maga a szeretet, tehát semmi más, csak szeretet. Milyen sebet ejthet rajta az ô teremtményének közömbössége?!

Nem igaz, hogy az örökkévalóságba fel se hatol a mi közömbösségünk, feledésünk és hidegségünk. Isten szenved szeretetünk ellanyhulása, kihagyása és megszûnése miatt. Igazában nekünk, teremtményeinek nincs lelki éjszakánk azóta, hogy meghalt értünk a Teremtô, mert a kereszt az irántunk való legnagyobb és soha vissza nem vont szeretet jele. Hiszen ,,nagyobb szeretete senkinek sincs, mint aki életét adja barátaiért''. S nem lehetek olyan lehangolt állapotban, hogy ne tudjam, mi a kereszt! Szenvedéseinknél sokkal mélyebb Isten szenvedése. Ha az Istenember életét adja értünk, hogy mondhatjuk, hogy közömbösségünk nem hatol be a Szentháromság életének mélységeibe?

El tudod képzelni, testvérem, hogy milyen az Isten lelki éjszakája? Amikor eljött a földre, akkor a Getszemáni kertben megízlelte ezt az egyedülálló éjszakát, elhagyatottságot és sivárságot, mert még apostolai is magára hagyták. Akik vele voltak, azok is elaludtak. Aki kardját rántotta érette, az pedig akkor semmit sem értett az ô tanításából. S mit jelentett számára, hogy Júdás csókkal elárulta? Milyen lehetett a kihallgatás éjszakája? Nem egy ember kihallgatása: az Istenemberé, aki maga az Igazság, maga a Szeretet! A fôpap elôtt arcul ütik! Milyen lehetett Péter tagadása? Az Úr rátekintett Péterre. Péter, mit láttál Jézus szemében? Milyen lehetett kihallgatása Heródesnél, amikor kigúnyolták? Kíváncsi, frivol, parázna szemek játszottak a Prófétával, az Úristennel, a Teremtôvel és gúnyruhába öltöztették. És következett az elítéltetés a római helytartó által a köves udvaron.

Hol van Mária és hol van János? A keresztúton látja Jézus ezeket a hûséges lelkeket, a keresztrôl szól is hozzájuk és szövetséget hoz létre közöttük, Mária és az Egyház között. De a Szentírás a Szûzanya és János egyetlen szavát sem hozza a keresztúton, mert nem tudtak mit mondani. Nem voltak üdvösségtörténeti szavaik. Nem álltak a messiási magányban mellette, csak emberileg, ahogy tudtak, néma jelenlétükkel, a szeretet fájdalmával, amely fokozta Jézus szívének fájdalmát.

Szentlélek Isten, te ismered az Isten mélységeit és az ember mélységeit is. Te ismered egyedül Jézus szívét, mely emberi szív, de akiben az istenség egész teljessége lakozik. Sodorj bele engem Jézus elhagyatottságának éjszakájába és szegezd át félelemmel a testemet. A szavak mögé, az isteni mélységekbe sodorj, ahol az Úr Jézus az emberi szeretettôl elhagyatottan átéli a messiási magányt, a messiási elhagyatottságot, az Istenember éjszakáját. Ezt mi okoztuk neki. Nemcsak a hitetlenek, inkább a hívôk! Hiszen az nem fáj, hogy egy távoli valaki nincs veled, de ha tieid hagynak magadra?

Miért elmélkedem mindezekrôl? Mert hallom, Jézusom, szavadat: Ti az én barátaim vagytok, te az én barátom vagy. Mindez felidézi hálátlanságunk idôszakát. Nemcsak a bûnöket, amelyekben van valami kielemezhetetlen nagyképûség is: azt hisszük, hogy mi nagyok vagyunk, mert nagyot vétkeztünk, most pedig nagy bûnbánók vagyunk. Talán ennél is jobban fáj az Úrnak a feledés. Báltermek, sikeres karrier, ünnepeltetés, s elfeleded Jézust! Árpádházi Szent Erzsébet nagyon szerette férjét, Lajost, és vádolta magát, hogy a töviskoronás Krisztus elôtt ô járt az eszében. A szüzességi fogadalom egyetlen értelme vész el, ha az Úr mintegy mellékszereplô az életemben. Természetesen a világban élve sem lehet mellékszereplô az Úr! Jeremiás könyvében mondja: ,,Emlékezem gyermekkorod ragaszkodására, jegyességed szeretetére.'' Jaj nekem, ha az Istennek emlékeznie kell szeretetemre! Ez azt jelenti, hogy ez számára a múlté, pedig ô örökkévaló Isten és számára nincs múlt. Egyetlen félelmetes múltat tudunk Isten számára nyitni, mikor az ô szabad teremtménye elfelejti, elhagyja elsô szeretetét. A Jelenések könyvében Urunk, Jézus, a Feltámadott, a dicsôség Ura panaszkodik: ,,Elhagytad elsô szeretetedet. Gondold meg, honnét jutottál ide, és tarts bûnbánatot!''

Íme, szentséges tested sebei, a te végtelen szereteted jegyei az örökkévalóságban is jelzik, hogy nem vagy közömbös a mi közömbösségünkre. Egyfajta szenvedést élsz át most is, Urunk, mert panaszkodsz. Panaszkodsz ránk. Szavadat most egészen be akarom fogadni, ki akarom szolgáltatni magam panaszos beszédednek: ,,Elhagytad elsô szeretetedet.'' Íme, Jézusom, lelked éjszakájának, örökkévalóságodból felörvénylô istenemberi panaszodnak oka én vagyok. Az, ahogyan ma barátodnak neveztél, felidézi mindezt. Szeretettel mondtad, de sebet ejtettél rajtam: feltártad elesett állapotom romlottságát. Isten barátja lenni! Halljátok meg, egek! Halljátok meg, fák és virágok! Hallgassatok ide, tengerek és minden, ami bennetek van! Figyeljetek ide, csillagok és te, hold, a ti Alkotótok, a mindenség Teremtôje és Istene, akinek színe elôtt a kerubok és szeráfok is megrendülve állnak, az én édes Teremtôm barátjául választott engem!

A barátság, ha igazi, kozmikus méretû és egzisztenciális. Kölcsönös választás útján jön létre. Nem megfontoló választás ez, hanem ráébredés, és sodródás a létezés eddig nem sejtett újabb és újabb túlvilágaiba, és örökre szól, ha elég tiszta és elég isteni a szeretet. Az Úr Jézus ezzel szemben kijelenti, hogy itt kölcsönös választásról szó sem lehet: ,,Nem ti választottatok engem, hanem én választottalak titeket.'' Ez a választás az Atyaisten örök kiválasztásának a jele, amire mi hittel válaszoltunk. Ez a mi legmélyebb történetünk! A názáreti Jézus valamiképpen megszólított engem, s ez a megszólítás annak a jele, hogy az Isten, az ô Atyja öröktôl fogva kiválasztott.

Testvérem, ami alapján úgy gondolod, hogy kereszténységedet te választottad, az mind látszat, felület, illúzió. Nem! Isten választott téged, te csak elfogadtad. Ilyen értelemben mindjárt az ,,elején'' lemaradtunk a szeretetben. Hallottátok Szent Jánostól, hogy a szeretet nem abban áll, hogy mi szeretjük Istent, hanem hogy ô szeret minket. Még meg sem születtem, és már szeretett, s amióta Isten, azóta szeret. Még nem is ébredtem öntudatra, és már meghalt értem.

Ahogy múlnak az évek, sok emberben felmerül a kérdés, jól választott-e. Különösen, amikor házasságában, hivatásában kudarcok érik. Nem lett volna jobb otthon maradnom? Ennek a kételynek egyszerûen nincs értelme, ha az életem lényegére, a hitemre vonatkoztatom, mert nem én választottam Jézust, hanem ô választott engem.

Íme, ebbe a kiválasztásba burkolódzom, mint meleg palástba életem jeges éjszakáin. Ebbe a kiválasztásba húzódom vissza, mint egyetlen igazi otthonomba. Ez az én szülôházam. Ez az elhagyott régi kert és udvar, a gyermekkorom és az örökké viruló májusi virágos rétem. Ez az, ahová mindig is visszavágytam öntudatlanul. Életem egyetlen fenntartója ez a szó: ,,Én választottalak.'' Ahelyett, hogy ezt kétségbevonnám, újra és újra vállalom a visszatérést az elsô szeretethez.

,,Már nem mondalak titeket szolgáknak, mert a szolga nem tudja, mit tesz az ura. Barátaimnak mondalak titeket, mert mindent tudtul adtam nektek, amit Atyámtól hallottam.'' A szolga úgy teljesíti ura parancsait, hogy sejtelme sincs az okról, amely urát cselekvésre indítja. Ha az úr ad a szolgának egy levelet, annak joga van megnézni, hogy tett-e rá bélyeget. De az már szemtelenség a részérôl, ha arra kíváncsi, kinek küldi és még nagyobb szemtelenség, ha az érdekli, hogy mi áll benne. Annál tökéletesebb szolga, minél kevésbé ismeri az ô urának titkait és minél hûségesebben szolgálja. A barátom, a bizalmasom viszont mindent tudhat. Örömmel feltárom elôtte titkaimat, sôt megszállott módon kívánom, hogy mindenrôl tudjon. Szinte duplán élek: neki újra mindent elmesélek, mindenbe beavatom. Ez a lelki egyesülés. Ez a szeretet misztériuma.

Jézus minden titkát feltárta. Ez kettôt jelent: mindent feltárt, amit az Atya mondott neki. Tehát higgyük el, hogy Jézus semmi többet nem tud közölhetô tudással, mint amit nekünk elmondott. Tehát nem tudja, hogy mikor lesz a világ vége. Azt nem kapta meg közlésre az Atyától. Semmit sem tartott meg magának. Amit Jézus nem mondott el, az minket nem érdekelhet. Amit elmondott, azt üdvösségünkre, nem pedig kíváncsiságunk kielégítésére mondta, hogy sok információnk legyen a túlvilágról.

Egy ateista számára minden világosabbnak és logikusabbnak tûnhet a világ rendjét illetôen (feltéve, ha lemond a végsô magyarázatról); nekem, hívônek, nagyon sok minden nem világos. De nem zavar, hiszen Jézus mindent elmondott, amit az Atyától hallott. Szent Pál írja (és most, ha így hallgatod, beleborzongsz kijelentésébe): ,,Mi Krisztus gondolatainak birtokában vagyunk.'' Ez a ,,mi'' az Egyházat jelenti! ,, Mi Krisztus gondolatainak birtokában vagyunk.'' és ,,Mindent tudtul adtam nektek, amit Atyámtól hallottam.'' Ez nem csupán azt jelenti, hogy az utolsó szóig közölte azt a tudást és üzenetet, amit az Atyától kapott, ez a ,,minden'' magában foglalja az indítóok kinyilatkoztatását is: Ne féljetek! Higgyétek el, az Atya szeretet.

Amióta elhagytátok a paradicsomkertet, azóta rettegtek az Istentôl. Nincs vallás, amely bele ne keverné ezt az Istentôl való rettegést vallási képzeteibe és kereséseibe. Azt mondja az Úr Jézus: -- Mindent elmondok nektek, de ne éljetek vele vissza: Az Isten szeretet. Ez a tudás teljessége, a Jézussal való barátság legerôsebb köteléke, ami szabad emberré tesz engem. Ezentúl nem lesz más feladatom, mint maga a szeretet, illetve mondjuk alázatosabban: hogy megtanuljak szeretni tôle! Ehhez egy egész emberi élet kell! Mindegyikünknek pontosan annyi idô, amennyit az Isten adott. Jézusban maradva, mert ô az Atyában van, a szôlôtôn maradva, mert ô az igazi szôlôtô, ugyanazt az életet élhetem, mint ô, Isten belsô életét, amely maga a Szentlélek.

,,Arra rendeltelek, hogy gyümölcsöt hozzatok, maradandó gyümölcsöt.'' Mindig érdekelt, hogy mi ez a gyümölcs? Egy metaforával állunk szemben. Miért nem mondtad világosabban, Uram? Mit jelent a gyümölcs? Jó cselekedetet? Mi az emberi élet gyümölcse? A kinyilatkoztatás Lelke egy és ugyanaz. Figyelmesen olvasva a Szentírást a Galatákhoz írt levélben megkapjuk a választ: ,,A Lélek gyümölcse a szeretet'' (5,22-24). Nem pontos a fordítás, nem a Lélek gyümölcseirôl van szó többesszámban, hanem a Lélek egyetlen gyümölcsérôl, a szeretetrôl.

Az, ami ezután következik, ennek kifejtése: ,,Öröm, békesség, türelem, jóság, hit, szelídség, önmegtartóztatás.'' Tudniillik, a szeretet megszületésének és kibontakozásának feltétele a hit, a szelídség és az önmegtartóztatás.

A hitrôl azt olvassuk a Gal 5,6-ban: ,,A hit a szeretet gyökere.'' Hit nélkül nincs szeretet. Ha egy hitetlenben szeretetet tapasztalunk, akkor van benne elmozdulás a hit felé. Ott, ahol az állat ösztönvilága fölé nyúló ôszinte, önzetlen, ingyenes szeretetet találunk, hitnek is kell lennie. Hit nélkül nincs szeretet. Legfeljebb rejtett a gyökér, a termése látható. A hit tehát a szeretet gyökere, vagyis megszületésének, kibontakozásának a feltétele.

Ugyanígy a szelídség. A szelídség magát Krisztust jellemzi. Ô maga mondja: ,,Szelíd vagyok és alázatos szívû.'' A szelídség az az emberi magatartás, amely az Atya akaratát gyermeki módon elfogadja. Enélkül nincs szeretet.

Nincs szeretet önmegtartóztatás nélkül sem. A szeretethez kell a legnagyobb önfegyelem. Az atomreaktorokat mennyire biztosítani kell! A szeretet még nagyobb erô, és iszonyatos rombolást végez világunkban a megregulázatlan vad szeretet. Azt mondod, hogy szeretsz, de ha nem látom életedben az önlegyôzést, önmegtagadást, akkor ez a szeretet önzés. A szeretet megszületésének és kibontakozásának feltétele az önmegtartóztatás.

A türelem, a szívesség és a jóság pedig a szeretet kifejezôdései. Ezek nem a Lélek gyümölcsei, hanem a szôlôtôn lévô szôlôvesszôn termelt egyetlen gyümölcs, a szeretet megnyilvánulásai. Így ír Szent Pál: ,,A szeretet türelmes.'' Ha tehát nem vagyok türelmes, akkor hiába olvadozom, mégsem szeretek. ,,A szeretet jóságos.'' Mindig jót akar a másiknak, sohasem rosszat. ,,Szíves!'' Vagyis a szívét a tenyerén hordja. A szeretet uralmának további jelei: az öröm és békesség. Ezek nem gyümölcsei a Szentléleknek. Csak az egyetlen gyümölcsnek, a szeretetnek meglétét jelzik, annak a léleknek az állapotát, amelyben a szeretet uralkodik. Íme tehát, amikor ezt mondod, Uram, Jézus: ,,Arra rendeltelek benneteket, hogy gyümölcsöt hozzatok'', akkor a szeretetre gondolsz. Nem valami nagy alkotásra, mondjuk egy jó könyvre, amit meg kell írnom, vagy egy szoborra, amit megalkotok. Ez csak munka. A gyümölcs, ami megmarad az örök életre: a szeretet, hiszen Szent Pál írja a korintusiaknak: ,,A szeretet örökké megmarad.''

Minden emberi valóságnak, így a barátságnak is története van. S ez a történet maga a barátság megvalósulása, kinyilvánulása. Csodálatos az Úr Jézussal való barátság, mert egészen beteljesült valóság. Az ô részérôl végleges, mert meghalt érted. Az Eucharisztiában való csendes jelenléte jelzi ennek az örök isteni barátságnak a visszavonhatatlanságát. Soha sem tesz szemrehányást, nem panaszkodik, és soha nem fogod megtudni, hogy mibe kerültél neki!

Az ô részérôl örökre meg van pecsételve a barátság. Ezért a keresztény élet valamiképpen az emberi erôket felülmúló isteni hûség jegyében áll. Ha viszont nem akarsz egészen az úr barátja lenni, barátsága teher lesz számodra. A mi részünkrôl, sajnos, nincs lezárva ez a barátság. Majd csak a halálom napján! Ezért remélem, hogy áldott nap lesz az. Kérem is Istennek Szent Anyját: Imádkozzál érettem, hûséges Szûz, most, de különösen halálom óráján, hogy mindaddig és még akkor is hûséges maradjak.

Most már értem a zsoltáros szavát: ,,Drágalátos az Úr szemében az ô szentjének halála.'' Most még elveszíthetsz engem, Uram, de ha addig kitartok, akkor már nem. Ezzel a halálig tartó hûséggel akarom vállalni barátságodat. Az Eucharisztia ennek a barátságnak, az isteni barátságnak a záloga. Ez a csendes jelenlét egyre jobban vonz, egyre többet mond, egyre többet kíván tôlem. Ismeretlen isteni vidékekre visz. Még magánál Isten igéjénél is többet mond nekem, mert ,,igehirdetésünk töredékes'', Jézus Krisztus jelenléte azonban teljes és örökkévaló.

1994. május 8.


Jézus mennybemenetele

Van-e kapcsolat Urunk mennybemenetele és a mai, mostani életünk között? Merjük-e bevallani magunknak, hogy nem tudunk mit kezdeni a Márk evangélium utolsó mondataival: ,,Az Úr Jézus miután szavait befejezte, felment a mennybe és Isten jobbján foglalt helyet.''

Nem az zavar bennünket, hogy másképp látjuk a csillagos eget, mint ahogy az apostolok korában. Tudjuk, hogy nincs dongaboltozat, ami fölé lehetne menni és nincsen olyan értelemben alvilág sem, ahogyan az ókori ember ezt gondolta. Ez nem rombolhatja le hitünket, hiszen jól tudjuk, hogy a Biblia az ,,ég'' szóval azt akarja mondani, hogy Isten transzcendens. Minden fogalmunkat, minden elképzelésünket, a teret és az idôt felülmúlja. Az alvilág jelenti azt a létmódot, ahová a magárahagyott, bûnbeesett teremtmény zuhanni képes. Nem ez zavar minket. Nem az ünnep dogmatikai tartalma, hanem miként érint ez bennünket itt és most?

Értünk és a mi üdvösségünkért történik mindez. Ha a Mennybemenetel napján nem vesszük észre, hogy ez ,,értünk és a mi üdvösségünkért'' történt, azért, ami holnap meg holnapután velünk történik, akkor rosszul ünnepeltünk. Talán az segít bennünket, hogy van ennek a mai ünnepnek egy ellenpólusa. A Hiszekegyben így szólunk róla: ,,Szálla alá poklokra.'' A pokolra szállás és a mennybemenetel egyetlen üdvösségtörténeti eseménynek a két szélsô, legtávolabb esô pólusa.

Nemrég merészeltem nektek egy vasárnap este arról beszélni, amirôl általában csak hallgatni szoktunk: Nagyszombat félelmetes csendjérôl. Legfeljebb egy ikont szemlélünk, melyen látjuk, hogy Krisztus leszáll az alvilágba, megragadja Ádámot, az embert és húzza ki onnét. Felfoghatatlan mélységû titok. Arra döbbentünk rá, hogy ez azt jelenti: Krisztus az embert vállalja abban a mélységben, ahová leszállni képes. Nem a halál a legnagyobb mélység, hanem az értelmetlen, magányos létezés. A halál ennek csak szimbóluma. A halálban attól félünk, ami nem is halál, a kárhozattól: a végtelen magánytól, és éppen Nagyszombat tanít bennünket arra, hogy Krisztus oda ment le, ahová a bûnös ember zuhant. Ez nem a megsemmisülés, annál mélyebb! Ez az értelmetlen lét, a magára maradt emberi egzisztencia. Így lett Krisztus a mi ajtónk az égbe, így lett a mi utunk az Atyához, így lett a mi üdvösségünk. Ma ennek az ellenpólusára tekintünk: Jézus az Isten dicsôségébe érkezett.

Félelemtôl szorongatott szívvel kérdeztem ma hajnalban Krisztus Uramat: Ebben a nagy dicsôségben jelent-e még valamit számodra a mi földünk? Palesztina útjai, ahol minket kerestél? Mond-e Neked még valamit az én nevem? A húsvéti titok, a szeretetnek a misztériuma. A szeretetnek pedig igazában két nagy kísértése van; illetve bennünk, akik az Úr által szeretve vagyunk, két szorongató kétely merül fel.

Az egyik: Aki engem szeret, az Úr, vállal-e engem nyomorúságom legmélyén? A bûneimben? Vállal-e olyan mélységben, amelyben senki emberfia nem vállalna már? Erre válaszol Nagyszombat misztériuma.

A másik: Aki engem szeret, az Úr, vállal-e engem dicsôségének tetôfokán? Megvall-e engem, mikor majd mindenek térdet hajtanak neki a mennyben, a földön és az alvilágban? Egy barátság valódisága elôször a mélységben méretik meg: Aki szeret, elhagy-e engem nyomorúságom feneketlen mélységében, vagy kitart mellettem? Ha kitartott, következik a második próbatétel: elfelejt-e engem dicsôségének tetôfokán? Mellékszereplô, vagy netán puszta statiszta leszek-e, amikor ô az örök ünneplés asztalánál ül az Atya dicsôségében, vagyis ahol én már semmit sem tudok hozzáadni az ô dicsôségéhez. Szeret-e továbbra is engem? Emlékezik-e rám? Keres-e engem Jézus abban a mérhetetlen nagy tömegben, az angyalok és arkangyalok, a szeráfok és fejedelemségek elôkelô mennyei parlamenti fogadásán? Jelentek-e még akkor is számára valamit?

Ugye megérzitek, milyen komoly szorongás ez? Üdvösségünk miatt szorongunk, mert az olyan mennyország, ami szinte rám kényszerített eufórikus boldogság, meglehetôsen ijesztôen hat. Az én mennyországom csak Jézus maga lehet, akit szeretek és azok, akiket szeretek ôbenne.

A mai ünnep választ ad erre a legnagyobb szorongásra. Jézus ma megvall engem Atyja és angyalai elôtt! Nem szavakkal. Szavakkal majd az utolsó napon vall meg, miután én is megvallottam ôt az emberek elôtt. Ma nem szavakkal, hanem mennybemenetele tényével vall meg engem, mert a mai napon Jézus az én emberi természetemben jelenik meg Isten örökkévalóságának világában. Teste, amelyet értem vett fel, nem jelmez, amelyet emlékül vitt magával távoli barátjától, mintha amerikai ismerôsöm szülôfalum népviseletébe öltözne be, hogy otthon bemutassa a magyar a népviseletet.

Amit Isten magával visz örökkévaló életébe, annak elmondhatatlan nagy jelentôsége van. Jézus nem népviseletként, nem ruhaként vette fel emberi természetemet! Megérted ezt, keresztény?

Velem egylényegû lett, amint istenségében Atyjával egylényegû. Örökre emberré lett! Ez a teológiai tény azonnal megérinti a szívemet és igenis befolyásolja azt, hogy ma éjszaka hogy imádkozom, hogy alszom és holnap hogy dolgozom, hatással van hétköznapjaimra. Isten dicsôségében is emberségében van jelen. Nem a mûkedvelô átmeneti rajongásának, nem egy multimilliomos pillanatnyi fellángolásának szintjén ember, hanem az isteni szeretet valóságában, amely végleges, örökkévaló és soha le nem törölhetô bélyeggel jelöl meg mindent, amit magáévá tesz.

Isten nemcsak emberré lett, hanem ember is marad az örökkévalóságon át. Az Úristennek van feltámadott arca, van feltámadott szíve, teste. Van emberi pszichéje. Van sok emberi, feltámadott emléke, millió vonatkozása a földdel és veled. Nem az Atyaistenért lett emberré Krisztus, ôérette Isten maradt, hanem ,,értünk, a mi üdvösségünkért'' lett emberré, hogy ,,emberarcú'' örökkévalóságunk lehessen.

A két, mindent megmérgezô kétely feloldódik bennem. Nagyszombat hajnalának csöndje és a Mennybemenetel estjének csöndje meghozza a megnyugvást és azt a bizonyosságot, hogy a szeretet soha meg nem szûnik. E két nap csöndjében bejárom Jézus szeretetének végtelen méreteit, és megismerem -- az összes szentekkel együtt --, hogy mi a szélesség és a hosszúság, a magasság és a mélység. Megismerem Krisztus minden ismeretet felülmúló szeretetét, és betölt Isten teljességének gazdagsága. És most kérem értetek a mai szentleckében felhangzott, Szent Páltól való könyörgéssel ,,Urunk, Jézus Krisztus Istenét, a dicsôség Atyját, hogy adja meg nektek a bölcsesség és a kinyilatkoztatás lelkét. Világosítsa meg lelki szemeteket, hogy megértsétek, milyen reménységre hívott titeket, milyen gazdag a szentek felséges öröksége és milyen mérhetetlenül nagy az ô hatalma, amely megnyilvánult fölöttünk, akik hívôk lettünk.''

Milyen reménységre hívott meg minket? Ez a keresztény remény nem egy abszolút ismeretlen dologba kapaszkodik. A keresztény jövô a történelmi múltban gyökeredzik, abban, hogy az Isten Fia meghalt értünk. A holtak feltámadása, a mindenség átalakítása eltörpül azon esemény mellett, hogy a Kálvária dombján az Isten Fia meghalt értünk, s harmadnapon dicsôséges testében megjelent nekünk. Ez a mi reménységünk. Ezért mondja Szent Pál: ,,Krisztus maga a mi reménységünk.''

Ezzel a reménységgel az Úr Jézus az egész történelem felett ítéletet mond. A történelem lezárul az emberiség halálával, azaz belsôleg nincs értelme. Az az emberi agy, mely valami értelmet vél látni benne, el fog rohadni és ki fog száradni, s mint szétszórt dinnyehéjak, olyanok lesznek a koponyák. Ez lesz az utolsó napon. És ez nem ijesztgetés, ez az abszolút tény, amivel szembe kell néznünk. A történelmen belül a történelemnek értelmet adni nem lehet. Csak a történelemben végbement krisztusi halál és feltámadás adja meg igazi értelmét, hiszen a feltámadt Krisztus átment a halálon. Azért csak egyetlen Evangélium van, és ezt az Evangéliumot meg lehet érteni. Isten az értelmünkre apellál.

Lehet a hitet pszichológiailag vizsgálni és le lehet járatni. Meg is kezdték már évekkel ezelôtt. A harcos ateizmus után a kereszténységet kigúnyoló cinizmus jön. Nyugodtan meg lehet vizsgálni és be lehet mutatni a hitaktus pszichológiai gyökereit. Mindent lehet mondani, de aki errôl beszél és aki ideológiát gyárt, mind megsemmisül egyszer, akár csak az, aki hallgat. Minden értelem értelmetlenségbe torkollik. Egyedül a feltámadt Krisztus képes megadni a történelem értelmét pontosan azzal, hogy feltámadt, és így jövôje lett az emberi testnek. Értsétek meg, milyen örökség vár minket! Az Isten a mennyben jobbjára ültette Jézust, tehát nem csupán a lelkünk él tovább.

Szécsényben a Hiszekegyrôl szóló sorozatom utolsó elôadásán egy néni kifejezte meggyôzôdését, hogy azért ô annak is örülne, ha csak a lelke üdvözülne. Én nem örülnék neki, mert én nem lélek vagyok, én testben élek! Félnék attól, hogy pusztán a lelkem élne örökké önmagában. Embertelen örökkévalóság lenne az! S talán nem jól hirdettük meg a keresztény reményt, hogy még a hitetlenek is azt gondolják, hogy mi csupán a lélek halhatatlanságában hiszünk. Azt hiszik, hogy a mi reménységünk, a mi örökségünk a lélek továbbélése. De mi így valljuk: ,,Várom a holtak feltámadását.''

De hogyan lehetséges ez? Az apostolok látták a holtak feltámadását Krisztusban. Ôbenne nyilvánvalóvá lett. Az emberiség egy egyede, mégpedig az Isten Fia, aki velünk abszolút szolidaritást vállalt, a mi testünkben ment be az Isten dicsôségébe. Tehát az emberi test ,,örökkévalósítva'' van. Nem konzerválva, hanem átalakítva Isten dicsôségébe. Elképzelhetetlen a szentek felséges öröksége, ezért Jézus Krisztus ad az örökkévalóságnak vonzó színezetet.

Most már megértem azt, hogy sokan nem kívánkoznak örökké élni, ha az örök élet csak a lélek továbbélését jelentené. Úgy én sem szeretnék tovább élni, mint ahogy a keleti vallások elképzelik. Tán jobb volna megsemmisülni, mint árnyakként hánykolódni egy jeges, személytelen örökkévalóságon át!

,,Isten megmutatta mérhetetlen hatalmát, amikor feltámasztotta Fiát és jobbjára ültette és minden fejedelemség, hatalom, erô és uralom fölé helyezte. Minden néven nevezhetô méltóság fölé emelte, nemcsak ezen a világon, hanem az eljövendôn is.'' Látjuk, hogy Krisztus milyen gyönge a történelemben. A totalitárius rendszerek elnyomják, a közéletben elfelejtik, úgyhogy az emberi szívekbe vonul vissza. Ez pedig sajátos rémületet kelt bennünk.

De mirôl is szól itt a Szentírás, Isten igéje: ,,Minden néven nevezhetô hatalmat ezen a világon és az eljövendô világban Krisztus lába alá vetett az Atya.''? Ez azt jelenti, hogy akármilyen erôs a római császárság, a hitleri uralom, a sztálini birodalom és amik ezután jönnek, mind megsemmisülnek uraikkal együtt. Krisztus pedig feltámadt! Az ô ereje az egzisztenciális síkon, a létezés legmélyén mutatkozik meg. Nem látható módon hat át mindent puszta értelmességével.

Krisztus ereje mérhetetlen erô! Krisztus hívei, ne féljetek: az Egyházat lehet üldözni, de a mi hitünk legyôzte a világot! A mi hitünk maga a gyôzelem! Mert minden emberi erô, amely Krisztus ellen, Isten ellen tusakodik, vagy el akarja felejteni, vagy egy olyan társadalmat akar, olyan világot, amelyben végleg semlegesek lehetünk az Istentôl és nyugodtan élhetünk a földön, mindenestôl a teljes értelmetlenség felé tart! A szemetek elôtt omlott össze egy birodalom úgy, hogy nem is kellett hozzányúlni. S még nagyon sok minden fog összeomlani a szemünk elôtt! Az Egyházban is, az, ami emberi! Krisztus a létezés síkján magával vitte az emberiséget egy új világba. Ez az ô uralma!

Egyesek szeretnek arról képzelôdni, hogyan keletkezett az élet. Szerintük az édesvízû tenger partján megjelent egy parányi egysejtû lény. Menjünk most bele ebbe az álmodozásba! Azt az egysejtû parányt össze lehetett volna tiporni és akkor vége lett volna mindennek. Abban az egy sejtben ott volt minden, ott volt a kozmosz jövôje. Ne nyilatkozzunk túl hamar, hogy mi a gyönge és mi az erôs! Pontosan Krisztusnak a gyöngesége mutatja az erôt, mert ô nem abba a rétegbe lépett be, ahol a mi politikai, gazdasági életünk zajlik, hanem egy mélyebb rétegbe! Oda, ahol a halál uralkodott rajtunk! Ott, ahol az Istentôl való elszakadás gravitációja húz minket lefelé, ott mentette meg az embert. Ezért az Atya Jézus lába alá vetett minden néven nevezhetô hatalmat, az eljövendô világban is! Ezért idézi az efezusi levél a feltámadt Krisztusra vonatkoztatva a 8. zsoltárt: Krisztus az a férfi, az az ember, aki uralkodik, akinek lába alá vannak vetve mindenek.

Nem egy arkangyal van a teremtés csúcsán. Az angyalok egy emberi láb alatt vannak, amelyen ott vannak a szögek helyei! A szeráfok és a kerubok az ô lábának zsámolya.

Fel tudjuk-e fogni a mai nap hatalmas örömhírét, hogy Krisztus gyôzött és Krisztus szeretete örökkévaló?! Hogy az ember (mi magunk) bejutott az Isten dicsôségébe. Nem kellett megszakadnunk, nem kellett lélekké válnunk, nem kellett spiritualizálódnunk! Egy ember már ott van mindörökre az Isten életében, egy végtelen örökkévalóságon át. A názáreti Jézus nem mûkedvelô emberként, nem ruhaként vette fel emberi testünket, hanem egészen azonosult velünk. Ekkora szerelemrôl nem álmodhatott emberi szív.

Most, amikor látjuk a magasságot is, nemcsak a mélységet, most sejtjük meg Krisztus szeretetének méreteit, amely minden elképzelést és emberi ismeretet felülmúl. Ki merné azt állítani, hogy mindez nem érinti hétköznapjainkat? Minden pillanatunkat, legapróbb döntéseinket, mindent befolyásol, mindent meghatároz ez a szelíd és többet meg nem szûnô világosság, amely az Egyházon keresztül áthatja az emberiséget.

Figyeljetek az Írásra: az Egyházat Isten nem vetette Jézus Krisztus lába alá, mert az az ô teste! A világot vetette a lába alá. Az Egyház, vagyis mi, szerves kapcsolatban vagyunk vele. Amikor az Egyház itt a földön az Úr halálát és feltámadását ünnepli, akkor a szentekkel együtt ünnepel, akkor az égben is ugyanúgy ünnep van! Mert egyetlen fôpapunk van, Krisztus! Nincs külön földi mise és égi liturgia, hiszen a keresztség által mi már részesei vagyunk az ô életének. Magunkban hordozzuk az eljövendô világ zsengéit, ezért az Egyház szerves egységben van azzal a Krisztussal, aki már az Atyánál van. Az Egyházban romolhatatlanság, isteni élet van, megkezdôdött feltámadás. Van ott romlásra ítélt bûn, gyatraság, evilághoz való kötôdés is, az Egyház mégis Krisztus teste, az ô testét pedig nem vetette uralma alá, hanem szüntelenül élteti.

Krisztus közöttünk, Krisztus bennünk -- állandó, megdicsôült és megdicsôítô jelenlét.

Ámen.

1994. május 15.


Pünkösd

Isten szeretete kiáradt szívünkbe a nekünk adott Szentlélek által. (Róm 5,5)


Vegyétek a Szentlelket!

Szeretett Testvéreim!

Az Úr Jézus Vigasztalónak nevezi a Szenlelket. Mivel vigasztal meg minket a Szentlélek? Elsôsorban azzal, hogy feltárja elôttünk Isten belsô életét.

Tulajdonképpen Pünkösd napján tudta meg az apostoli testület a fönséges örömhírt, hogy Isten közösség, Atya, Fiú és Szentlélek. Hiszen csak a Szentlélek mûködése nyomán ismerték fel a názáreti Jézusban az Isten megtestesült Fiát és egyben azt a kapcsolatot, amely az örökkévaló Isten és a názáreti Jézus között van. Ezt tehát az a Szentlélek nyilatkoztatta ki nekik, akit Jézus megígért, akit elküldött maga helyett, és akirôl azt mondotta: ,,Jobb nektek, hogy elmegyek, mert ha el nem megyek, a Vigasztaló nem jön el hozzátok.''

Fiatalok kérték tôlem, hogy írjak nekik valamit a Szentháromságról. Ezt a provokatív címet adtam a cikkemnek: ,,Ha Isten nem lenne Szentháromság, nem találnám értelmesnek az életet''. Ha ugyanis Isten csak egy személy lenne, nem állíthatná Szent János azt, hogy: ,,Isten a Szeretet''. Képzeljünk el egy örökkévalót egyedül, egy egyszemélyes, magányos öröklétet! A Szentháromság misztériuma, amely elôször Pünkösd napján tárul fel az emberi értelem elôtt, a legmélyebben érinti hétköznapjainkat, hiszen ha Isten nem lenne Szentháromság, akkor nem lenne szerelem, nem lenne barátság, nem lenne szülôi és gyermeki szeretet sem.

Isten a maga képére teremtette az embert és ôrült vonzalmakat oltott a szívébe, nehogy egyedül próbálkozzék boldog lenni, mert a boldogság forrása a Szentháromság, Isten boldogsága. A mennyország semmi más, mint szeretet, szeretetközösség. Ha Isten nem lenne Szentháromság, akkor a világ vigasztalan, félelmetes, jeges mindenség, az ember pedig egyfajta gép lenne. Ma megnyilvánult elôttünk, hogy Isten közösség. Az igazi közösségnek nincsen célja, mert Istennek nincs célja. Persze, van olyan munkaközösség, amely valami cél érdekében jött létre. De például a családnak mint közösségnek nincs célja, legfeljebb gyümölcse, amikor felajánlja ezt a közösséget azoknak, akik beleszületnek.

Ugyanígy egy szerzetesi közösség sem alapvetôen valamilyen célra irányul. Az ôsi szerzetesrendeknek nem célja a pasztoráció! Az a célja, hogy tagjai éljenek! Szent Ferenc nem gyôzi regulájában ismételni ezt a regulákban soha nem látott szót: ,,Vivere, vivere! Élni, élni!'' Az csak a közösségi élet gyümölcse lehet, hogy másoknak felkínálják ezt az életet. Minden erkölcsi zuhanásunk, minden vigasztalanságunk onnét van, hogy nem hisszük el, vagy, ha hisszük, nem vesszük komolyan, vagy életünkbe nem tesszük át ezt a nagy titkot, hogy Isten közösség, Isten Szentháromság.

Mondjak egy-két elrettentô esetet a kereszténység nem régi történetébôl? Carl Gustav Jung, századunk nagy pszichológusa egy kálvinista lelkész fia volt. Gyermekkori hitvilágában ott voltak a népies imádságok, a jezsuitáktól való rettegés és a családi problémák. Apjához nem tudott közel férkôzni, édesanyja pedig beteges volt. Megérezte, hogy a szülôk között valami nincs rendben. Apja konfirmálás elôtti katekézisén nagyot csalódott. Hidegzuhanyként hatott rá, hogy amikor odaértek a Szentháromság titkához, apja ezt mondta: -- Lapozzunk tovább, mert tulajdonképpen én ezt egyáltalán nem értem. Amikor pedig késôbb ô maga kérdezett rá, ezt a választ kapta apjától: A Szentháromságot nem lehet megérteni, csak hinni kell. Viszont amikor azt kérte apjától, hogy adja neki ezt a hitet, az csak egy vállrándítással válaszolt.

Nálunk, katolikusoknál sem mindig jobb a helyzet. Hiába vetjük a kereszteket és mondjuk milliószor: Atya, Fiú, Szentlélek, nem hisszük el, hogy a szívünk emiatt dobog, hogy emiatt van szeretet a világon.

François Varillon egy alkalommal lelkigyakorlatot tartott a strassbourgi papoknak, és ezt mondta: -- Fôtisztelendô urak, képzeljék el, hogy az Egyház kimondja: ezután nem hisz a Szentháromságban, csak az egyszemélyû egy Istenben. Mi változna az életükben? Az egyik pap, aki ott volt, elmesélte, hogy mintha megpattant volna benne valami. Kiment a katedrálisból, mert rájött, hogy az égvilágon semmi sem változna. Ugyanúgy mondanánk a szövegeket, beszednénk az egyházi adót, folytatnánk az adminisztrációt.

Az Egyháznak a Szentháromságba vetett hit nélkül össze kellene dôlnie. Amikor a II. vatikáni zsinaton próbálták meghatározni, hogy mi is az Egyház, sok püspök azt ismételte csupán, amit a teológián tanult fiatal korában. Egyszer csak szólásra emelkedett Wyszynski bíboros, és ezt mondta: -- Az Egyház az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében megkeresztelt és összegyûjtött nép. Óriási tapsot kapott. Az Evangélium nyílt fel ezzel a kijelentéssel. Egyébként nép nem is lehetünk másképp, csak tömeg, kiszámíthatatlan reakciókkal, állati szinten! Csak Istennel szemben, Istent szeretve lehet a tömeg néppé.

Csodálatosan írja le Tatjána Goricseva, a megtért orosz filozófusnô: még a szovjet korszakban bement reggeli istentiszteletre egy pravoszláv templomba, ahol tömjénfüst szállt fel és sok-sok gyertya égett, arany miseruhában állt a pap és egy megalázott, letarolt, vértanú Egyház énekelte az Isten dicséretét. Amikor látta ezeket a meggyötört asszony- és férfiarcokat, akkor azt mondta: -- Most elôször tudom, hogy mit jelent az a sokszor használt és meggyalázott szó, hogy nép.

Igen, csak az Istennel, a Szentháromsággal kapcsolatban leszünk személy és leszünk nép! Az Egyház életének nem lenne értelme, ha Isten nem lenne Atya, Fiú és Szentlélek. Sôt akkor a kinyilatkoztatás sem mondott volna semmi újat, hiszen azt, hogy egyetlen Istennek kell lennie, már a görög filozófusok is kikövetkeztették. A New Age és a hozzá hasonló népszerû vallásokban Isten csupán egy személytelen erô. Valóban, ha ,,egyetlen személy'' lenne Isten, akkor nem is lenne személy. Nem volna kivel kommunikálnia, örök program lenne csupán.

Micsoda vigasztalan világ! A legnagyobb vigasztalás az, hogy Isten Atya, Fiú és Szentlélek. Ez vigasztaljon meg, ha zokogsz, ha sírsz! Isten szeretet és Isten szeret téged. Sôt még tovább megy ez a Vigasztaló, a Szentlélek, és azzal vigasztal meg minket, hogy bevon Isten szentháromságos életébe. Hogyan? Úgy, hogy létünk legmélyén bizonyítja, hogy Isten szeret minket és egyben minket is képesít arra, hogy szeretni tudjuk az Istent. A bûnbeesett ember egy ördögi körnek az áldozata. Nem tudja szeretni Istent, mert nem tudja, hogy Isten szereti ôt. Nem tudja, hogy Isten szereti ôt, mert ô nem szereti az Istent.

A rómaiakhoz írt levélben van egy csodálatos kijelentés: ,,Isten szeretete kiáradt szívünkbe a nekünk adott Szentlélek által.'' Ez kettôt jelent: tudjuk, hogy Isten szeret minket és mi is viszont tudjuk szeretni Istent keresztségünk és bérmálásunk óta. A Szentlélek által tudjuk, hogy Isten szeret minket, és tôle kaptunk képességet arra, hogy ôt szeressük. Évszázadokon, évezredeken át készítette elô Isten Izraelt, majd az emberiséget, hogy ezt megértse. Az Ószövetség egy nagy általános iskola, egyetlen nagy bevezetés a szeretet misztériumába.

Izaiás könyvében ezt olvassuk: ,,Drága vagy a szememben. Becses vagy nekem, szeretlek, embereket adok érted és nemzeteket az életedért'' (43,4).

A bûnbeesett ember nem képes elhinni, hogy Isten szereti ôt. Indiának lehet, hogy szellemibb, elvontabb, emelkedettebb fogalma van Istenrôl, mint Ábrahámnak. Indiában nem az istenérzék hiányzik, hanem a teremtésnek, a teremtett ember értékének az érzéke. Isten két nagy titokba vezeti be Izraelt. Az elsô, hogy ô transzcendens, vagyis a világot felülmúló: ô nem lakik kézzel épített hajlékban, nem férfi, nem nô, hanem Isten. Nem született, nem is hal meg, nem gondolkodik, mert a gondolkodás tökéletlenség; hanem mindent átlát! Mindez azonban kevés lett volna. A másik nagy titok, amibe a Szentlélek beavatja Izraelt, s amit Izraelen és a kereszténységen kívül senki sem tud elfogadni: az Istennek Izrael, az Egyház szerint pedig minden ember, te is, én is valóban végtelenül értékesek vagyunk.

A zsoltárokban megjelenik az adoráció, az istenimádás. Indiában lehetetlen az istenimádás, mert ott az imádó személye feloldódik az istenségben, az imádkozónak el kell tûnnie. Izraelben az istenimádó érzi, hogy ô, az ember, a por és hamu végtelen érték Isten szemében. Ezt el kell hinnie és éppen ezzel kezdôdik a nagy beavatás. Isten bevezeti Izraelt ennek a sajátos szeretetnek a titkába. Elôször nem törôdik más nemzetekkel. Kijelenti Izraelnek: -- Téged szeretlek. Gondoskodik a pogány nemzetekrôl is, de csak Izraelnek mondja: ,,Téged választottalak ki a nemzetek közül.'' Igen, mert valamiképpen más a jóság és más a szeretet, ha emberi szinten gondolkodunk róla (másként pedig nem tudunk).

Mit jelent a jóság? Jó vagyok ahhoz a kis állathoz, amely elôttem vonaglik és eltiprom, hogy ne szenvedjen. A jóság számára, mellékes, hogy a ,,tárgya'' létezik-e. Inkább ne legyen, csak ne szenvedjen. A szeretet egészen más! A szeretetnek nem mindegy, hogy te létezel-e. Nemcsak egy belülrôl kiáradó élet-többlet, amit átadok, és nem törôdöm azzal, hogy kire árad ez a jóság, hanem ahol a te létezésed a fontos. Ezért zseniális Pilinszky verssora: ,,Lehunyt szemmel sírok azon, hogy élsz.''

Isten fenyíti Izraelt. Kétszer is fogságba veti, mérges kígyókat bocsát rá, üti és veri, mert nem mindegy neki, hogy mi lesz vele. Ezért mondja a Zsidókhoz írt levélben Szent Pál: ,,Ha fenyíték nélkül maradtok, amiben pedig mindenki részesül, akkor fattyak vagytok, nem fiak.'' Izraelt azért bünteti, viszi fogságba, szabadítja ki Isten, mert a létezése nem közömbös a számára. Így megtanulja egy nép, amit Pünkösdkor majd nyíltan feltár a Szentlélek, hogy minden nemzet számít az Istennek és minden egyes személy fontos Isten számára. E kétezer éves isteni pedagógia folyamán, amelyet Ószövetségnek nevezünk, egy népnek meg kellett tanulnia, hogy szeretve van. Isten ôt sajátos szeretettel választotta ki, fontos a számára, és ez fejezôdik ki még abban is, hogy megfenyíti.

Ez készítette elô a végsô kinyilatkoztatást, hogy Isten minden népet és minden embert személy szerint szeret. A Szentlélek legnagyobb vigasztalása a mai napon, hogy nagy erôvel bizonyítja: ugyanúgy szeret minket, mint Izraelt, vagyis végtelen isteni szeretettel. Figyeljétek meg, könnyebb elhinni azt, hogy Isten végtelenül hatalmas, mint azt, hogy végtelenül szeret minket. Hogy lehet az, hogy egy Istennek én fontos vagyok? Azt hiszem, hogy itt dôl el a hit kérdése, s Európa ettôl ma megrémül. Nem hiszi el, s ezért menekül vissza ókori bálványaihoz: a kicsapongáshoz, a mammonhoz, a személytelen istenekhez, a lélekvándorláshoz, az ôsi nagy monista, panteista valláshoz, ahol minden feloldódik.

Testvéreim, ezt az egyetlen igazi örömhírt nagyon nehéz elhinni! Nem tudjuk komolyan venni, hogy Istennek végtelenül fontosak vagyunk. Most kezdem érteni Szent Bernátot, aki a szeretet fokozatairól beszél: Az elsô a bûnös önszeretet, amikor valaki önmagát szereti, saját magáért. A következô fok, amikor az ember azért szereti Istent, mert hasznos neki, mert jó dolgokat kap tôle. Ennél magasabban helyezkedik el, aki szereti Istent Istenért. Milyen magas fok! ,,Hálát adunk neked nagy dicsôségedért.'' Azt várná az ember, hogy ez a szeretet csúcsa, de Szent Bernát szerint van még egy magasabb fok: amikor valaki önmagát kezdi szeretni Isten miatt.

,,Nézzétek, mekkora szeretettel van irántunk az Atya, -- írja az öreg Szent János, aki látta meghalni Krisztust, az Isten Fiát. -- Isten gyermekeinek hívnak bennünket és azok is vagyunk. Azért nem ismer minket a világ, mert ôt sem ismeri. Szeretteim, most Isten gyermekei vagyunk, de még nem nyilvánvaló, hogy mik leszünk. Isten szeretete abban nyilvánul meg bennünk, hogy Isten elküldte a világba egyszülött Fiát, hogy általa éljünk. A szeretetnek nem az a lényege, hogy mi szeretjük Istent, hanem, hogy ô szeret minket.'' Ha nem tudjuk elfogadni, ha utáljuk magunkat, bizonyos szempontból a legnagyobb bûnt követjük el! Pünkösdkor el lehet és el kell hinnem, hogy Istennek végtelenül fontos vagyok.

A Szentlélekisten nemcsak azt mutatja meg nekünk, hogy Isten szeret minket, hanem megadja a képességet, hogy mi is viszontszeressük ôt. Már a természetes embernek is megadja valamiképpen a szeretetre való képességet, de az ilyen szeretetben mindig van valami kudarc. Pünkösdkor eljön a Szentlélek, a bérmáláskor a szívünkbe költözik; érdekes, éppen abba a mélységbe, ahová a nagy pszichológus, Jung leszállt kutatásaival. Leásott egészen a kollektív tudattalanig, ahonnét ôsképek törnek föl álmunkban és megállapítja: ,,Vocatus atque non vocatus Deus aderit.'' (Akár hívják, akár nem, Isten megjelenik a lélekben.) De a Szentlélek még mélyebbre szállt le, mint a kollektív tudattalan. Azoknak a rettenetes erôknek a forrásaiba szállt le, melyek bennünk messze az értelem alatt mûködnek, s amelyek képessé tesznek minket, hogy viszontszeressük Istent. Olyan alázatos a Szentlélekisten, hogy odaadta magát, egy képességünkké, egy szervünkké vált, amellyel szeretni tudjuk az Istent. A Szentlélek még tovább megy a vigasztalásban és azzal is megvigasztal minket (és ez a végsô vigasztalás), hogy isteni életébôl részesedünk és ,,a jövendôt hirdeti nekünk''.

Jézus szól arról az Evangéliumban, hogy a Szentlélek eszünkbe juttatja mindazt, amit ô mondott. Nem újat mond, hanem azt mélyíti el, amit Jézus egyszer elmondott a földön. Az Egyház egész történelme szükséges az utolsó napig, hogy megértsük Jézus szavait. Szerintem még sokat nem értünk. Kétezer év múlva többet fognak megérteni. A házasság szentségét például alig tartjuk szentségnek. Nem értjük, mi abban a szentség? Kell ehhez még párezer év. Ahhoz is legalább ezer év kellett, hogy az Oltáriszentség elôtt letérdeljen a keresztény, pedig tudta, hogy Krisztus van jelen benne. Az Úr kijelentéseit is alig fogtuk fel. Minden szent imája, elmélkedése, a bûnnel való gigantikus küzdelme, az összes hittudósnak, lángelmének az Isten titkaiban való elmerülése kell ahhoz, hogy a Lélek eszünkbe juttassa, feltárja azt, amit Krisztus mondott, mert Krisztus szavai végtelen mélységeket hordoznak.

Arról meglehetôsen keveset szoktunk beszélni, mit is jelent az, hogy a Szentlélek a jövendôt hirdeti. Hogyan történik ez? Leírhatatlan módon. Nagy elkeseredés közepette, halálos agóniád belsô sötétségében egyszerre csak elárad valami végtelenül vigasztaló, szelíd világosság.

Nagyon nehéz arról beszélni, ami nem szavakban történik. De figyeljünk rá! A Szentlélek bennünk hirdeti a jövendôt. Ennek átadhatjuk magunkat, ezek nem csalóka hangok, hanem az eljövendô világ lelkünkbe betörô szelíd fényei, hangjai. Az Úr Jézus Ígéri: ,,Aki hisz bennem, annak a szívébôl az élô víz forrásai fakadnak''.

Antiochiai Szent Ignácot kivégezni viszik Rómába és kéri a híveket, nehogy közbejárjanak érte és nehogy kiszabadítsák. -- Kell, hogy a vadállatok fogai tiszta búzává ôröljenek engem -- írja. Ez az igazi pap, akinek még legszemélyesebb gondolata is a szentmisébôl, a misézésbôl szövôdik össze. Ostyává kell lennem; de lelkem mélyén már hallom az élô vizek zúgását és hogy hív a Lélek.

Ámen.

1994. május 22.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)