Sík Sándor

Tizenkét csillagú korona

Versek a Boldogságos Szűz Máriáról

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Sík Sándor

Tizenkét csillagú korona

Versek a Boldogságos Szűz Máriáról

E verseskötet első kiadása 1947-ben Budapesten jelent meg, Kalazanti Szent József halálának háromszázadik évfordulóján. Jelen második kiadást

Kalazanti Szent József Első Magyar Utódjának

DR. TOMEK VINCE

Generális Atyának

ötvenéves szerzetesi jubileuma (1908–1958) alkalmából ajánlják fiúi tisztelettel és szeretettel

a külföldi magyar piaristák

Mit Druckerlaubnis der Ordensprovinz der Piaristen in Österreich, vom 31. Dezember 1958, Z. 91/58. – Neudruck auf Grund der ersten ungarischen Auflage im Selbstverlag des. Piaristenordens, als Manuskript vervielfältigt.

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv 1958-ban jelent meg a verseskötet második kiadásaként. Az elektronikus változat a Piarista Rend magyarországi tartományfőnökének az engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Piarista Rend Magyarországi Tartományáé.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Motto

A Marcali Szűzmária

A tizenkét csillagú korona

Üdvözlégy!

A kék palást

Szűzek Királynője

Bűnösök menedéke

Bölcseségnek Széke

Áldott az asszonyok között

A keresztúton

Szentolvasó

Kegyes Iskolák Királynője

Magyarok Nagyasszonya

Az igazi Mária

Pitypang

Motto

És nagy jel tűnék fel az égen: egy asszony, akinek öltözete volt a nap, és lába alatt a hold, és fején tizenkétcsillagból álló korona.

János: Jelenések Könyve 12,1

Dicsőség és hála a Szentháromságnak, hogy nekünk adta Szűz Máriát akinek ruhája a nap, lába alatt a hold és fején tizenkét csillagból álló korona...

Felajánlom ezt az imádságomat a katolikus anyaszentegyház javára, a katolikus hitnek terjesztésére és a békének a keresztény fejedelmek közt való megszilárdítására.

Kalazanti Szent József: A Boldogságos Szűz tizenkétcsillagú koronája

A Marcali Szűzmária

I.

A városból, ahonnan egyre mennék,

Ahol a földet nem öleli ég,

És nincs ahol az angyal megjelennék,

S a Szűzmária árván ácsorog

A kórház előtt, kőbe kötözötten,

Onnan jövök, – és nem hiába jöttem:

Rátok bukkantam, Mennyei Karok.

Most itt vagyok, ahova egyre jönnék,

Itt hallgatom ezernyi hangotok,

Fűben-fában zenélő angyalok,

Akik a búza templommélyi csöndjét

S a szőlőfürtök csurranó delét

Zsoltárütemre hangoljátok egybe,

– Itt hangolgattok, a marcali hegyben.

Járom a szőlőt, amerre a bönge

Kakukfülves lankája elgyürűz,

És a dűlőben szembejön a Szűz.

Körüldongják tücsöknyi angyalok,

Kapa a vállán, fején tarka kendő,

És kék szeméből a Megszületendő

Csillaga mosolyog.

II.

Mi Asszonyunk, te itt lakol!

Az a jó meleg trágyapárás:

A betlehemi csöpp akol.

A félhajas tető alatt,

Ahol harsog a gyaluforgács,

A názáreti Ács farag.

A boglyas Tábor integet

Felhőivel a vízen túlról,

Mint Badacsony és Szigliget.

S a nagy tó: a Tibériás.

A fövenyen hálót egyenget

Tizenkét hallgatag halász.

Ez az a föld, ez az a táj,

Ahol az ég-föld összeérnek,

Ahol az Angyal föl-lejár.

Ez az az áldott levegő

Ahol elfelejt zakatolni

És fenekedni az idő.

Itt fák és lelkes állatok

Imádkoznak, s az ember: ember,

Teremtetett s megváltatott.

Itt édes bort ad innia

S kenyeret tör az embereknek

A Krisztus, az Ember Fia.

És téli estén, fonogatván

Az asszonyok közt ül a padkán

Asszonyunk Szűzmária.

III.

Most itt a dombon megtaláltam,

Ötven év bújócskáin át

Az igazi Szűzmáriát

Kit mostanáig eltakartak

Kontárok és kereskedők

S a legnagyobb kontár, a gőg.

Ismertem jól gyermekkoromban:

Ez ő, ez ő, ráismerek.

Az emlékek özönlenek.

Éppen ilyen szépen mosolygott

Két dundi fej közül reám

Édesanyám ágya falán.

Igy láttam a besnyői dombon

Hogy félálomban jött felém,

Nagyboldogasszony éjjelén,

Amíg virrasztva énekelnek

– És tűz és angyalszárny suhog –

Sok tízezernyi búcsusok.

E kép elé kísértem egykor

Sok ministrálós reggelen

Imádott első mesterem.

E sokkönyves és sokfiús

Képről szólított maga mellé

A máriás Kalazancius.

Ó, hányszor néztem ezt a képet!

De később minden mást mutat,

Józanná lesz az áhitat.

Ó, józanarcú oktalanság!

Ma már tudom: itt, itt, e kék

Palást alatt a bölcseség.

Most itt, ezen a régimódi

Elfeketedett nyomaton

A Titkok Titkát kutatom.

E szőlőillatos kezekkel

Lelkemen végigsimogat

A gyerekkori áhitat.

Hadd dúdolok hát újra meglelt

Anyámnak kisfiús imát:

Tizenkét csillag koronát.

IV.

De jaj, ezek a csillagok,

Anyám, ezek nem olyanok!

Nem mint a boldog mennyei

Koszorúd bizodalmas fényei.

Haloványak és betegek,

Ezek a mi csillagaink: sebek.

Ha közel nézed: vörösök,

Mint a megaludt vérrögök.

Jaj, testünk-lelkünk csupa seb:

Üres gyomor, bedőlt ház, puszta zseb,

És puszta szív, – romok, romok,

Megfertőztetett templomok,

Oltárokon idegen istenek, –

És azok, akik nincsenek...

De te szívünkben olvasol

És szánva szánsz és nem botránkozol,

Ha mikor ávét rebeg ajakunk,

Akkor is sebeinktől sajogunk.

Te jól tudod, hisz ember vagy te is,

Hogy emberek vagyunk, s tízszerte is,

Százszorta is épp akkor emberek,

Mikor imánk esője megered.

Tudod: míg a tömjén lehelte füst

Fehér felhője égre szállni küzd,

Lenn, a tüzes rácson, a parazsak

Morzsácskái vörösen izzanak.

A tizenkét csillagú korona

Üdvözlégy!

Magasztalja én lelkem az Urat

És Azt, akiben teljes az Ő kedve,

Akiben minden tttkot megnutat,

Egyetlen szép mosollyá édesedve.

Hogy is lehetne hozzád más szavam

Legelsőben, mint a magasztalásé!

Hadd mondom, százötvenszer, boldogan:

Áve Mária! Üdvözlégy Királyné!

Magasztallak, mert nem hallgathatok.

Füst a szavam és az életem kérész,

Mégis, mégis: olyan állat vagyok,

Mely egyenesen jár és fölfelé néz.

Fölfelé néz, mert fönn valami van,

És föl beszél is: van kihez beszéljen

És ha beszélek: nem féreg magam,

De minden fölfelé nézők nevében.

Hogy éhezne már szólni valamit

Fölfelé ez a süketnéma század,

Amelynek ebnyüszítés lett a hit

És aljasság a fölséges alázat!

Émelyedik a futószalagon

Gyártott eszmények hánytató szagától,

A prófétáktól a zsibpiacon,

Az elvektől – az embertől – magától!

Hogy magasztalna lelke már urat,

Testtel-lélekkel rína már imádni!

De nincsenek a földön már urak,

Csak szolgák vannak és szolgák szolgái.

A szó, mint a mélyből kiáltana,

A káromkodás undorában elfagy.

Ó Egészen-szép,

Ó Istenanya, ó Ember-anya,

De jó az Isten, hogy te még mienk vagy!

A kék palást

„Anyai palástod fordítsd oltalmunkra!”

(Boldogasszony Anyánk)

Amelynek színe mint a menny

És mint az édesanya-szem,

Olyan ölelő, olyan áldott,

Énekelem a Kék Palástot.

Kék mint az ég, jó mint az ég:

Mélység, magasság, messzeség,

Körülkarol és el nem enged,

Megharmatoz és fölmelenget.

Olyan könnyű a mosolya!

Búzavirág és ibolya.

És mégis oly kimerhetetlen

És titokzatos, mint a tenger.

Ó tőlem milyen messze már

Amely eléd bírálni jár,

A farizeusi szemöldök.

Már gyermeki bizalmat öltök.

Bizalmat, jó meleg ruhát:

Ha rám uszítja táborát

A Bűnnek Isten-tűrte titka,

Elburkolózom ráncaidba.

De nem magam, mind elhozom,

Kiért a gond mázsája nyom,

Mind, mind aki kedves szívemnek,

Kézen vonom megbújni benned.

Az árvákat, a foglyokat,

S kik megjárták a poklokat

A sötétség évein által, –

Fogadd alád, anyai Fátyol.

S akik után szívünk sajog,

A nagyszemű ártatlanok,

A kisdedek, s akik még jönnek

Másnapján az eldúlt özönnek...

De már nem is imádkozom:

Úgy buzog föl a bizalom

Szívem megéledt melegéből

Mint a forrás a föld szívéből.

Fölöttem a végtelen ég,

Lenn: hallgató arany kepék:

Keresztbe kötve várja sorsát

Szegény, pihegő Magyarország.

Az eleven-kék bolt, a menny

Mintha libbenne odafenn,

És békére és háborúra

Egy nagy kék palást ráborúlna.

Szűzek Királynője

A szűzekért könyörgök hozzád,

Akik a port fehér lábbal tapossák

S úgy lejtenek az ingovány felett,

Nem ér fel hozzájuk a döglelet.

Ma még nem ér, –

Ó, hadd maradjon lábuk hófehér!

Nézd milyen szépek, hajnal-harmatossak,

Orcájuk (ó szeressed, símogassad!)

Most fejt meleg tej, hűs rózsaszirom, –

Fiú, leányka, ífjú, hajadon,

Tíz- és húszévesek, –

Meggyfanyarok, barackhús-édesek.

Rád emlékeztet minden mozdulatjuk,

A dudva, tüske szétsimúl alattuk,

Ahol járnak a gyom világ között,

Sóhajtanak kicserzett bűnösök:

„Szép volna élni, – jaj!”

Ó, legyen értük ima e sóhaj!

Terjeszd föléjük köntösöd szegélyét,

Ne vesszen el rossz földünkről a szépség!

Hiszen már a bölcsőben keserű

Nyálát köpi rájuk a Hétfejű,

És gőggel, szabadon

Terpeszkedik az iskolapadon.

A korty ital, a mindennapi étel

Morzsáiban is ott lappang a métely,

A zengő szó, a kattogó betű

Katedráin ő ül, a Hétfejű.

Böfögő bendeje

Szűzek és ifjak húsával tele.

Hogy óvjuk őket a szelíd széltől is,

Mikor ellenség a bizalmas őr is!

S a legellenség ő szegény maga,

A balga szűz, – ó, Szűzek Csillaga,

Segíts, vagy újra jön

A vízözön, jaj, a szennyvíz-özön.

De kit szent ujjad illet egyszer áldón:

E szép hulláktól balzsamos világon

Szeplőtlen lábbal úgy lebeg tova,

Ha könnyet harmatoz is mosolya,

Mint a májusi szél

Hervadt ibolyák tetemeinél.

Bűnösök menedéke

S hadd imádkozom a nem-szűzekért,

Hadd hozom el a bűnösök, a gyengék,

A Barabbás-üvöltők seregét,

A mosdótálas Pílátusok rendjét.

A farizeusok, a vámosok,

Irástudók és papifejedelmek,

Az inaszakadtak, a poklosok

Utánam mind elibéd seregelnek.

Könyörülj rajtuk, ó, könyörülj rajtunk,

Akik magunkon nem könyörülünk,

Ütődött-voltunk mélyéből sóhajtunk

A magasság arcába – s itt ülünk,

És szégyeneljük ezt a sóhajunkat,

S szégyeljük azt is, hogy szégyenkezünk,

És ássuk, egyre ássuk le magunkat

A mélybe. Jaj, kezdj valamit velünk!

Ó, hiszen halljuk berrenni az órát,

Állnánk is lábra, csak ne kellene

Elmetszeni a bűn köldökzsinórját.

Még mondanánk is bátran ellene,

De cselekedni – cselekedni már nem:

Az imavágy szívünkben fuvoláz,

De az Uram-tól messze még az Ámen,

És bánom nélkül nincsen Megbocsáss!

Úgy tátogunk az égre, mint a szomjas

Békák egy száraz kútban: Hol az Ujj,

Melytől a mindenség e rossz atomja,

Földünk tekéje mozdulni tanult?

Lenyúzott bőre vonagló húsával

Borzong előtte szívünk meztelenje:

Ha izzó késsel, ha tüzes husánggal,

Csak üssön, vágjon, de az elevenbe.

S ha majd a vér szeplőtelenre ázta

Az ideget, amit felzsongatott,

Kezed szórjon a pihegő barázda

Forró szívébe lüktető magot,

Az indulás piros kegyelme magját:

Küldj langy esőt a hulló mag elébe.

Ó, nem-szűzek, ó, betegek, ó, balgák,

Ó, te minden bűnösök menedéke!

Bölcseségnek Széke

Nagy Királynő, kit tízenkét

Csillag koronáz,

Jóságodhoz könyörög egy

Öreg iskolás.

Félve jön csak szívszorongva,

Olyan félszegen,

Mint egy gyermek, aki gyónni

Először megyen.

Félve jön, hogy eldadogja

Szíve vágyait,

Gyermeksége ötvenéves

Imádságait,

S amit akkor nem tudott és

Nem mert volna még:

Hogy a gyermekség malasztját

Küldje rá az ég.

Voltam én is gyönge gyermek,

Fürge kisfiú,

Kölyök aztán, kezes-lábas,

Legény is, hiú.

Lettem aztán java-férfi,

Rendes mégpedig:

Akiből tízenkettőből

Egy tucat telik.

Aztán Isten tudja, hogy, de

Úgy kerülközött,

Mester lettem, számadó a

Báránykák között,

Terelgettem, tanítottam,

Úgy, amint való,

Még tekintélyt is szereztem,

Mint írástudó.

Sok tudós tudatlanokkal

Fújtam egy-követ.

Mennyországból is nem egyszer

Jött hozzám követ.

Tudom már, hogy nincsen új a

Forgó nap körén.

Hát most, Bölcseségnek Széke,

Hozzád jöttem én.

Öntsd belém a bölcseséget:

Úgy is mondanám,

Hogy a gyermekség malasztját

Esedezd le rám.

Engedd újra visszaélnem

Bokros éveim,

Lenni mint a régi kisded

Jézus térdein.

Aki bízó, aki tiszta,

Aki egyszerű,

S anyakézből édes neki

Ami keserű.

S ha elpilledt a játékban,

Csak egyet kíván:

Elaludni jó öledben

Édes jó Anyám.

Áldott az asszonyok között

Mentél, amerre húzódott az ösvény

Galileának napaszalta földjén.

És kivirágzott lépteid nyomán

A bokavérző Hegyes Tartomány.

A sziklák istenverte szurdokán

Tejarcú rózsát hajtott a bogáncs,

A kősziklából csorgó méz fakadt,

A ciszternákban élővíz patak.

S a porszemecskék, míg sarúdra lestek,

Tücsök módjára muzsíkálni kezdtek.

Karjaid összefonva kebleden

Mentél s mosolyogtál édesdeden.

Mérhetetlenül mély volt és komoly

És mondhatatlan édes e mosoly.

Mentél. Fölötted a hallgatag égbolt.

A csepp angyalok, mint a rendelés szólt,

Elkuporodtak a sziklák közébe

Ujjacskáikat ajakukra téve.

A titokzatos Hang is hallgatott,

A Lélek, aki megárnyékozott,

És néma volt még Ő is, az Egyetlen,

A szíved alatt élő Érthetetlen.

Mentél, magad, és nem sejtette senki

A titkot, amely a mindent belengi.

Erzsébet sem, a meghitt asszonytestvér,

Még az sem, aki árva tűzhelyednél

Virrasztja jöttöd, az Elgyűrűzött:

Hogy áldott vagy az asszonyok között.

A keresztúton

Megy a Jézus a Kálváriára,

Fejében a töviskoronája.

Véres rózsák verték ki a testét.

Megy a Jézus, viszi a keresztjét.

Most először roskadt el alatta,

Vad pribékek keze fölrángatta.

Szeges szíjjak a húsába tépnek,

Borzalommal kísérik a népek.

Szeges szíjjak csnntig elevenbe.

Jön az úton Szűzmária szembe.

A szeméből mennyek mosolyognak,

De szívében hét tőre pokolnak.

Nézi Jézust, nézi a kersztfát,

Azt a véres, verejtékes orcát,

Azt az Arcot, azt az édes-egyet,

Aki az ő testéből testedzett.

Kis Betlehem boldog éjjelében

Ő ringatta ámuló ölében,

Ő mosott rá, főzött és dagasztott,

Ágya szélén de hányszor virrasztott!

Ruhácskáít szőtte, fonta, foldta,

Haj pedig már akkor is de tudta...!

Ó hogy nézte távolodó képét,

Mikor elment, három éve, végkép!

Nézi most is, rogyadozó testtel,

Kicsi fiát a szörnyű kereszttel.

Nézi, nézi, fátyolodó szemmel.

Megy a Jézus, utána a tenger.

Véres úton, végestelen hosszan:

Tenger ember, férfi, gyerek, asszony,

Véres tajték veri ki a mesgyét.

Valamennyi viszi a keresztjét.

Nem hiányzik senki sem a sorból:

Legelől a tízenkét apostol,

Utánuk a számolatlan ezrek,

Ködbevesző végtelen keresztek.

Ott piheg a sok mái szegény is:

Édesapám, édesanyám, én is!

Hétfájdalmas, nézz ide miránk is,

Krisztus Anyja, légy a mi anyánk is!

Szentolvasó

Mikor a földbe bújtunk, mint a féreg,

S pokoltüzeket hullatott az ég,

S fejünk fölött zuhogott az ítélet,

(Tán csak az utolsóelőtti még!)

Mikor a falban elapadt víz-ér

S az izzó szálban kialudt a fény,

De jó volt a sötétben, kicsi fűzér,

Ha megcsörrentél olyikunk kezén.

Öreg anyókák mormolós imája,

De mormolt akkor sok öreg legény,

Leheveredtünk börtönünk vackára,

A bugyor feneketlen fenekén,

Aludt az agyvelő is zsibbadozva,

Ima sem állt az ajkainkra más,

Csak e fölséges-együgyű zsolozsma,

Csak ez az üdvözítő dadogás.

Benne van ebben a szent dadogásban

Amire szó és gondolat kevés.

Halál van benne és feltámadás van,

Gyereksírás és anyagügyögés.

A kisded szól így, aki nem beszél még,

És aki már nem: aki haldokol.

Belemondod az emberlét egészét

És mindentől eloldatol.

Kegyes Iskolák Királynője

Már vége a diákmisének,

És nem zsibong az orgona,

Lecsendesült a folyosókon

A futkosó zenebona.

Most jövök hozzád meditálni,

Kegyes Iskolák Asszonya.

Tömjénillattól, gyerekszagtól

A levegő még szinte dús,

Mosolyog tőle az oltáron

A könyves Kalazancius.

Ez az illat, ez a mosolygás:

Az otthon, amely visszahúz.

Visszaölel rövidnadrágost

És körszakállas vén fiút.

Itt akar mind lehelni újra

Valami édes-szomorút,

Valamit, ami nélkül nincsen,

– Ó védd meg ezt a csöpp odút!

A tavasz olajos esői

Ránk itt ömöltek pazarúl,

Embernek lenni itt tanultunk,

Szépen és jól és magyarúl,

Mi és apáink, nagyapáink:

– Ó légy velünk most, hogy borúl!

Most mikor a kénköves pára

Falakon át is terjedez,

Szorongó kisfiúi orcánk

Öledre bújni gerjedez.

Az otthont, a mi otthonunkat,

Takard be jól – a tied ez!

Nézd, nézd, a kicsinyek szeméből

Most is a Jézus mosolyog,

De tiltanák már újra őket

Ölétől új apostolok.

Ó kicsi Jézus édesanyja,

Terjeszd föléjük fátyolod!

S lelkünkben is szítsd föl a lángot,

Mellyel belőled töltözött,

Hogy az legyünk, mivé a Krisztus

Királyi kardja felütött:

A férfiatlan korban férfi

S gyermek a gyermekek között.

Magyarok Nagyasszonya

Édesanya, bódog Anya,

Virágszülő Szűz Mária.

(Winkler-kódex)

Édesanya, boldog anya,

Virágszülő Szűzmária

Világraszült virágodnak,

Ajánlj minket szent Fiadnak.

Ha nem ajánlsz, hova menjünk?

Nincs egy izrom épség bennünk.

Minden épet, minden szépet

Fölfaltak a cudar évek.

Mind a tíz bűnnel komáztunk,

Belzebúbbal paroláztunk,

Ami csepp jó maradt bennünk,

Lemarta az idegen bűn.

Csúfra mégis megmaradtunk,

Nem nyílt meg a föld alattunk,

Kikerültük a koporsót,

Itt vagyunk most, legutolsók,

Legutolsók a világnak,

Kik a szívünkbe nem látnak,

De tenálad, Asszonyunknál,

Tudjuk, hogy csak irgalom vár.

Eddig is mint nyitott könyvben,

Úgy olvastál a szívünkben.

Bűneinket végigsírtad,

De ítélni föl nem írtad.

Te látod, hogy szívünk marja

A bűnbánat jeges karma,

Pislog már a keserűség

Hamvából a régi hűség.

Már a régi hit is mozdul,

A meleg vér meg-megpozsdul.

Ami szégyenünkre válott,

Szemünkről már hull a hályog.

Látjuk már, hogy mi rossz, mi jó;

Tudjuk, mi félteni való.

Sereglünk a Krisztus elé,

De hogy álljunk szeme elé?

Mit mondjunk, ha reá kérdez?

Szólj helyettünk, anyánk édes,

Annyit mondj csak: rosszak vagyunk,

De mégis a tied vagyunk.

Az igazi Mária

Ó Máriák,

Besnyőn és Somlyóban és Pócson és Cellben,

Lorettóban, Lourdesban, Fatimában, a Kármelen és Athoson,

Guadalupén és Nagasakiban,

akiknek arca elé ezerével özönlik az emberiség,

és bicskát ránt a csíki legény,

hogy az ő zászlója mehessen a körmenet élén,

és hadra kel a két spanyol falu népe,

hogy az igazi Mária melyiküké, –

ó Máriák,

míg ti a tömjén lengő magasában

a fogadalmi táblácskák aranyos koszorúja között,

megbújva az ügyetlenkezű hajdani mester századok feketített vonalaiban,

megértőn mosolyogtok,

ti fakuló fekete Máriák,

tudjátok-e, mik vagytok az emberiségnek?

Ti vagytok a Dallam, a Szín, a Szabadság,

a ritmus eloldó lebegése,

elengedés, magafeledés,

az Ünnep.

Akik azt hiszik, élnek

(élnek, hogy dolgozhassanak,

s dolgoznak, hogy élhessenek),

akik tesznek, hogy tegyenek

(magot a földbe: szem legyen,

szemet a gépbe: mag legyen,

vetés, aratás – aratás, vetés),

akik vannak, de nincsenek,

(életük úgy folyik el:

sekély és szomorú patak,

világtalan barlang ölén

halálszagú posvány felé) –

akiknek ablaka zárt üvegét

ha megrezzenti egy véletlenül arra tévedt tüdővészes napsugár,

riadtan szegezik be a megereszkedett táblát,

mert reszketnek a piros levegő

ismeretlen veszélyeitől –

ezeknek a mostoha gyermekeknek,

az alvajáróknak és halvaélőknek,

ó Máriák,

ó búcsúk, processziók, lítániák,

rózsafüzérek, érmek, skapulárék,

zászlók, gyertyák, orgona, tömjén,

közös-ének, közös-imádság, egy-élet, egy halál, egy-Isten, egy Anya,

egyetlen Szépség, –

ti vagytok az élet,

az emberi, isteni élet,

ó ígazi Szűzmáriák?

Mert bennetek, ó ügyefogyott Máriácskák,

elfátyolozva, elemberesítve

otthonosan, nekünkvalón lakozik közöttünk Örömünknek Oka:

az igazi Mária,

akit a művész Isten festett a teremtés vásznára öröktől,

emberek örömének,

áhitatúl az angyaloknak

önnön magának gyönyörűségül,

akin az Örök Atya szeme elmosolyodjék,

mint mikor a tökéletes művész a tökéletes műben

dédelgető pillantással símogat végig százszor is egy alakot,

aminek szépsége még neki is titokzatos, –

az igazi, igazi Mária,

akinek Krisztus-símogató tenyerére letette az Isten

mind, ami jót szánt a világnak,

hogy hintse, öntse, ontsa ránk,

a vízözönnél özönebb özönnel

édesanyai szíve szerint, –

az igazi, igazi, igazi Mária,

akinek az élő Krisztus,

ülvén az Atyának jobbja felől,

szent sebeinek bíborában,

amikor nagyon elnehezedik a szíve

teméntelen bűneink láttán,

ölébe hajtsa szent fejét

s megengesztelődve ülhessen vissza a mennyei trónra

és irgalommal nézzen újra ránk,

most és halálunk óráján. Amen.

Pitypang

Hadd utánozom a régi mestert,

Ki mikor oltárképet festett,

Mint szolgát vagy közkatonát

Odacsempészte önmagát.

Én is, hogy elérzékenyedve

Fonom rá faragott fejedre

E kúsza vadvirágfűzért,

Hadd ejtek egy szót magamért.

Bizony nem voltam hajdanában

Nagyon beszédes az imában.

Többet beszélt hozzám az Úr,

Mint hozzá én, hálátlanul.

Gyerek is van (gond a szülőnek),

Hogy a szava későre jő meg.

Addig csak hallgat és hebeg.

– Isten előtt ki nem gyerek?

Gyerek én is, néma, esetlen,

Imádkozásra tehetetlen,

S néma gyereknek – odaát! –

Anyja megérti a szavát.

Én Édesanyám, te megérted

Ezt a furcsa kéz-láb beszédet,

Hogy térdedhez törleszkedem,

S öledbe fölkéredzkedem.

Ahhoz, kihez dadogni nem mer

A szavahíjjas férfiember,

Malaszttal teljes szent kezed

Szavak nélkül is elvezet.

Hogy hát egy ily énfajta fonnyadt

Pitypangot is láncomba fonjak,

És ő is testvérkéivel

Oltárodon hervadjon el:

Egyet kérek: ha önfeledve

Jézuskád ringatod öledbe,

Akkor, mit szépséged sugallt,

Zümmögd el néki ezt a dalt.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Motto

A Marcali Szűzmária

A tizenkét csillagú korona

Üdvözlégy!

A kék palást

Szűzek Királynője

Bűnösök menedéke

Bölcseségnek Széke

Áldott az asszonyok között

A keresztúton

Szentolvasó

Kegyes Iskolák Királynője

Magyarok Nagyasszonya

Az igazi Mária

Pitypang