Sík Sándor

Összegyűjtött versei

Mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Sík Sándor

Összegyűjtött versei

A Magyar Piarista Tartományfőnökség

143/1976. sz. engedélyével

Sajtó alá rendezte: Jelenits István

Lektorálta: Dr. Béládi Miklós

A versek után, apró betűvel feltüntettük, hogy szerepelnek-e abban a válogatásban, amelyet maga a költő az Őszi fecske (1959-ŐF) majd az Áldás (1963-Áld) című kötetben közreadott, illetőleg A kettős végtelen (1969-KV) című gyűjteményben, amelyet Rónay György szerkesztett. 1962-ben Kardos Klára harminc lapos följegyzés-sorozatban rögzítette az életművére visszatekintő költőnek egy-egy költeményével kapcsolatos rövid megjegyzéseit. Ezek nemcsak a kutató, hanem az olvasó számára is értékesek, ezért – néhol megrövidítve, néhol az élőszó esetlegességéből kissé kiemelve – itt közöljük őket.

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv 1976-ban jelent meg a Szent István Társulat gondozásában az ISBN 963 360 041 3 azonosítóval. Az elektronikus változat a Piarista Rend magyarországi tartományfőnökének és a Szent István Társulat engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Piarista Rend Magyarországi Tartományáé.

A könyv szövegét Szász Imre vitte számítógépbe. A könyv eredetileg a Szegedi Dugonics András Piarista Gimnázium honlapján található a http://server.dugonics-szeged.sulinet.hu/irodalom/vers/sik/ címen.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Útravalóul

Szembe a Nappal (1910)

Belenéztem a Napba

Szembe a Nappal

A hajnal szerelmese

Phaëton

Kiáltás a kapuból

A fehér koszorúk titka

Szürke délután

Sötét folyosó

Holdsugár

Este

Porban és éjszakában

Vonat a mezőn

Virág a tengeren

Tűnődés

Ködös vizek fölött

A tó lelke

A Vág ritmusai

A Vág születése

A vizek estéje

Szóló sziklák között

Eső a Vágon

Éjszaka a vizeken

Vitézi ének a romvárak alól

Virradat a Vágon

Jákob kútjánál

Láttam csillagát napkeleten

Ketten a Mesterrel

Véreső esik

De profundis

Síró testvérnek

Dal

Rohanunk

A tornyos ház

A templomos házban

Tüzek a ködben

Emlékezés az otthoniakra

Hollók

Este az ablakban

Nocturnum

A napos hegy

A torony kürtöse

Liliput

Kurucok tánca

Királyok igrice

A belülvalók mécse (1912)

A mécses

A remete a sivatagba indul

Az eljövendőség elébe

El kell menni a sivatagba

A titok

I. Az idegenségről

II. A másikomról

III. Akikről azt hiszik, hogy én vagyok

IV. A sírásról és a nevetésről

V. A könny születéséről

VI. A könnyről

VII. A messziről szóló ének

VIII. Az estéli látogatásról

IX. A fészekről

X. Az egyedülvalóságról

XI. A bús testvérekről

XII. Siralmas ének a kerítésen

XIII. A látogatásról

XIV. A jegyes éneke

XV. A várásról

XVI. A sétálásról

XVII. A hűséges hűtlenségről

XVIII. A tűzben való

XIX. A visszanézésről

XX. A kiáltás elől való futásról

XXI. Az oszlopról

XXII. Kemény parancsolat

XXIII. A második születésről

XXIV. Az örömről

XXV. Mennyegzős ének

Sírás és nevetés

Alkonyat a Balatonon

Fehér mezők

A beteg siránkozik

Mint gyenge harmat a napon

Tavasz csengettyűje

Ballada a szépség szomorúságáról

Az ősz dalol

Vízió a vonaton

Dal

Fehér rózsák a Dunán

Regős ének

Költemények (1916)

Harangszó a viharban

Énekszó a magasságból

Zrínyi harmadik éneke

Jeremiád

Egy magányos magyar

Földindulás

A magvető

Mi hárman

Jó nekem, Uram

Odysseia

Odysseus

Kalypso

Demodokos

Nausikaa

Penelope

Ithaka

A bánya

I. Leszállás

II. A tárna

III. A bányász

IV. Ereszkedés létrákon lejjebb

V. Fölszállás

Bibliai képek

Az öldöklő angyal

Jeremiás

A napkeleti bölcsek

Péter sírása

Jézus és a kereszt

Júdás

Rózsakoszorú

Tenger

I. Vágy, vágy

II. Szegény kagyló

III. Sebesen, sebesen

IV. Tenger, most itt vagyok

V. Ember vagyok

VI. Magamat, íme, elhoztam

VII. A kiáltás

VIII. Akarsz, kis ember?

IX. Negyven nap, negyven éjjel

X. Búvár

XI. Óriások

XII. És jöttek a napok

XIII. Járok a tengeren

Víziók

Hamvazás

Erdő

Hegyek

I. Kék hegyek

II. Fekete hegyek

III. Rózsaszínű hegyek

A folyó

Szonett

Hangulatok

Esti dal

Gyöngyvirág

Csengettyűszó

Szél

Testvérek

Van-e szebb, testvér?

Jani

Jöjj, szegény fiú!

Novemberi utazás

Fáklya

Követek

Meditációk

I. A lélek a lélek titkairól

II. A csendességről

III. A végtelenségről

IV. A testről

V. A régi testvérekről

VI. Az Isten kezéről

Maradék magyarok (1919)

Ének minden emberhez

A költő háborús imádsága

Tavaszi kórus

A hatvanéves Prohászkának

Csend (1924)

Csend

Búzavirág

Orgonaillat

Csendes tavaszi dal

Ákácvirágzás

Lombzúgás

Március

Balatoni csend

Eső

Herkulesfürdői emlék

Szonett egy palack forrásvízre

Almafavirágzás

Imádságos dal holdfénynél

Áldás

I. Kisgyerek

II. Fogócska

III. Cseresnyefa

IV. Beszélgetés

V. Búcsúzás

VI. Az ablakból

VII. Áldás

Testvérek

Falusi reggel

Alszik a sátor

Isten lánca

Dal három húron

Ének egy rút arcról

Sajó

Csigabiga

Kis csibék

Harangvirág

Útféli bokor

Tűzvész

Angyal

Fiúk

Két imádság

I. Gyónás után

II. Áldozás előtt

Sarlósboldogasszony (1928)

Sarlósboldogasszony

Nyári zsongás

Hullámmoraj

Antenna

Éjjel a tengeren

A kis gomba dicsérete

A fenyőfa éneke

Árvák

Hó a hegyeken

Angelus

Beethoven

Alm

Gyerekek az utcán

Könnyek

Bűbáj

Lámpák

Szobor

Mondtam magamban

Havasi pihenő

Kilenc gödör

Hová rohantok?

A pátriárka

A Ziller litániája

Roma aeterna

A Dioskurok temploma

Miserere

A római holdhoz

Tengerparti ének

Alagút

Régimódi vers az isaszegi országútról

Fekete kenyér (1931)

Kenyérszegés

Egy karéj fekete kenyeret

Ember

Megértettem, hogy kenyérnek születtem

Hát itt van, testvér

Első könyv: Mag és kalász

Első rész: Édes Gödöllő

Diákszakasz

Gödöllő

Nagymama

Apám

Anyukám

Második rész: A fiú

Zsibongás

Rapszódia

Intermezzo

A prefektus

Második könyv: Kel a tészta

Első rész: A tudomány méze

Kupolaterem

A professzor

Mámor

A két isteni Nővér

A mester

Második rész: A pusztában kiáltók

Verseket írok

Új ének

A zászlónk

A Püspök

Apró lelkecskék

Harmadik rész: Isten érkezése

Káté

Dolgozatírás

Nagy fiúk

Isten érkezése

Primicia

Dunapart és cella

Negyedik rész: A köldöknéző

A köldöknéző

Harmadik könyv: Kemencében

Első rész: Írott betű

Szerkesztőség

Írók asztala

Főpróba

Könyvek, sereggel

Razzia

Második rész: Véres utca

Miért?

Jól van ez így?

Össze-vissza

Vér az utcán

Prédikáció

Credo quia absurdum

Tenni, tenni

Kenet

Harmadik rész: Szolgálat

Földindulás

Dalt, dalt!

Barakk

Amikor minden visszájára fordul

Testvérek vagyunk!

Szolgálat

Isten forrása

Az egyetlen kéz

Sibyllák éneke

És jönnek hozzám

Szabadíts meg a gonosztól!

Csillag

Negyedik könyv: Meleg cipó

Első rész: Koszorú

Életem útja közepén

Koszorú

S. O. S.

Testvér

Íme mily édes és gyönyörűséges…

Kéz kézben

Kézszorítás

Gregórián

Második rész. Hegyen ülő ember gondolgatásai

Egyszerű titok

Nehéz poggyászú katonák vagyunk

A bűneimmel egyedül

Férfiak

Asszonyok

Bölcsek

Hivők és hitetlenek

Gonosz emberek

Gyalogjáró ember éneke

Az autó éneke

Ribiszke

Bocsánatkérés

Magányos virrasztó (1936)

Virrasztó

Virrasztó

Az acélember

Telihold

Imádság a Kolosszus előtt

Sóhajtás a felhők után

Homoki felhők

Óda a várhoz

Máglyafüst

Világítótorony

Kórusok

Óda az Értelemhez

Óda az Egyházról

Hiszek

Lelkecskék

Lelkecskék

Kaszálók

Kecskepásztorkák

Lány, kötéssel

Szomorú kisfiú

Apácák

Angolok

Ibolyák

Tojás

Cserfa a fenyvesben

Szénaillat

Októberi rózsák

Ojtovány

Borongás naplementekor

Nyári eső

Hullámverés

Szürke dal

Ezüst híd

Encián

Ünnep

Sirály

Hanyatló hold

Bárányfelhők

Kakasszó

Havasok

Mint bölcs kutya a küszöbön

Hűsen és aranyon

Pirongató

Szénaillat

Túl a borókán

Túl a borókán

Imádság a hegyen

A magányosság toronyablakából

Vízválasztó

Közelebb a kékhez

Város a hegyről

Az ég

Köd a Pilátuson

Hetes fogat

Az Isten fiatal (1940)

Cinege

Cinege

Csitt!

Felhők, felhők!

Csemete-ákác lombon át

Pocsolya

Tiszavirág

Felhőgomolygás

Fakereszt

Mint a fű a szélben

Rikkant a rigó

Lila virág

Őszelő

Csak eltűnődöl csendesen

Megy a hajó a tavon

Hegyorom és fátyolfű

Ribiszkegallyak, piszkebokrok

Gyanta

Ezen az áldott estelen

Vakáció

Cserdülj ostor!

Huszonöt vers

Doromb

Virrasszatok

Süss fel nap!

Rudolf Czinege

Az Isten fiatal

Fogfájós rímek

Mentsd meg lelkedet!

Eső, eső, eső

Állj meg, fölemelt kéz

Szegedi óda

Szentkirály szólongatása

Virrasszatok!

Jó testvéri szóval

A szívemet jártatom

Mit láttam!

Elkésett hold

Szikrazápor

Embernek lenni

Fonnyadó búzavirág

Négy fiú a tóparton

Apja fia

Jó testvéri szóval

Az Isten ölében

Légy csendességben!

A messze húzott zivatar nyomában

A három csúcs

Te vagy a jó

Ments meg Uram!

Elomlott testtel

Fülemile a hegyek közt

Mindörökké fiatal

Az Isten ölében

Présház

Új versek (1941)

Újévi reménykedés

Ó milyen szabaddá…

Gyónás nélkül

Jó emberek

Víz, víz, víz…

Szellősuttogás

Légoltalom

Ne aludj, Uram!

Hadd essen az árnyék!

Szabad ember éneke

Nem én, Uram!

Júniusi körte

Felhős ég dicsérete

Eső után

Maros vize

Szentjánosbogárkák

Piros reggel

A tej himnusza

Óda egy nyúlhoz

Láthatatlan őzikék

Zakar

Galambok

Váltott gyerek

Velük, helyettük, értük!

Dalolj, ne félj!

Az égő bokor

Győzöd-e még (1945)

Családfa

Fázó csillag

Vízözön előtt

Egy fiatal német katonához

Groteszk

„Kraft durch Freude”

Felhők háromfelől

Egy fenyőfa tetején hintázó rigóhoz

Ázott kövön

Győzöd-e még?

Éjszaka 1943-ban

Beszélgetés

Pilóta

Kiáltás a pusztába

Köszönjük meg a mái kenyerünket

Messze nézzen, aki élni akar

Fecskét látok

Borvízforrás

A Hargitán

Az Oltárkő alatt

A Fekete Rez

A Csíki Székházban

A Maros forrása mellől

Reggel a szálláson

Székely pap

Valaki a hegyen kiált

Lajtorjás szekér

Az Egyeskő

Lelki beszélgetés a fenyőfákkal

Egy borjú sír

A havason

Máriaszem

Rutafa

Sütkérezés a hangyával

Csonka fűszálak

Úrfelmutatás

Csűrdöngölő

Katicabogár

Mókus

Országúton lányok mennek

Tizenkét bükkfa

Februári napsugár

A Tisza-hídon

A magam módján

Bölcsődal a bükkfa alatt

A hegy derekán

Szénaboglya

Öreg táltos

Mit mondanál?

Embertelenül ember

Fűzfa az árvízben

Kétélű kard

Jávorfa

Tavalyi fű

A Kék Forrás

Mindazonáltal

Elmegyek, elmegyek…

A bernáthegyi

Őszi kertben

Erdő szélén estvéledtem

Tizenkét csillagú korona (1947)

A marcali Szűzmária

Üdvözlégy!

A kék palást

Bűnösök menedéke

Bölcsességnek széke

Áldott az asszonyok között

A keresztúton

Szentolvasó

Magyarok Nagyasszonya

Az igazi Mária

Pitypang

Évről évre – 1946

Kívül a Bárkán

Hajnal a Normafánál

Örvénynek az örvény

A Dunáról fúj a szél

Ezeréves dallam

Mint az ördöngös fiú édesapja

Hajnali madárszó

Vadgesztenyék

Évről évre – 1947

Samu bácsi

Tera néni

Csak a furulyát

A bölcs hernyó

Kukoricaszárak, éjjel

Tavaszi szél vizet áraszt

Évről évre – 1948

Kék csend

Fanyar tavasz

Meghalt a visszhang

Bocsásd meg

Isten áprilisa

A fordított Jónás próféta

Érett nád

Téli áhitat

Évről évre – 1949

Ejhaj, hóvirág!

Jézus a Mátrában

Invokáció egy szőrös hernyóhoz

Áraszd meg a vizet!

A Dunáról fúj a szél

Csendes mise

Találkozás

Ablakomba, ablakomba…

A Csörgő patak

Kettős szivárvány

Mátraszentimre

Bocsássatok meg

Két asszony

Mandolin

Te Deum

Mária és Márta

A Mindennevű

Hej, voltam én is fiatal

Évről évre – 1950

Mint egy fáradt csiga

Azért…

Hogy mit szeretnék?

Évről évre – 1951

Szegfű

Hajnali kertész

Sétál az Isten

Esti ballagás

Béke, béke…

Hegyeken túl is – innen is

Évről évre – 1952

Himnusz Kalazanci Szent Józsefhez

Bizonytalanság

Szél a Pilisen

Ballagás a Pilisen

Tücsökszó

Ó tiszta csend!

Az első sárga levél

Az ősz dicsérete

A keresztút

I. Stáció

II. Stáció

III. Stáció

IV. Stáció

V. Stáció

VI. Stáció

VII. Stáció

VIII. Stáció

IX. Stáció

X. Stáció

XI. Stáció

XII. Stáció

XIII. Stáció

XIV. Stáció

Évről évre – 1953

Pannonhegyén, öreg padon

A jelen, a titokzatos

Fecske

Lábnyomok

Avarban virág

A hatvanévesek angyala

I. Nézni, nézni

II. A csillagok tövében

III. Barack

IV. Most válik el

Imádság jó halálért

Töredékek temetés után

Mondd végig

Legyen jobb a világ

Medárd

Évről évre – 1954

Ködben

Ujjak

Mosolygó gyermek

Csavargó szellő

Őszi fecske

A fák, a szelíd óriások

A tearózsa

Évről évre – 1955

Nézd, süt a nap!

Parázs

Könyvek

Mancus vagy az állhatatosság

Atommag

Szekfű Gyula halálára

Párbeszéd a halálról

Madárijesztő

Mint a Mátra

Levél Balanyi Györgyhöz

Csillagok, csillagok

Fények

Búcsú a bükköstől

Levél Rómába

Emberség

Három sóhajtás

Évről évre – 1956

Hegyoldalban

Elégia egy hernyó-rágta tölgyesben

Szőlőhegyi szemlélődés

Hőscincér

Megint csak a napot lesem

Krisztus mindenfelől

Készülj, anyánk!

Áldott, aki előre néz

A feltámadt gesztenyés

Szent család

Törött rádió

Dörmögés a Múzsával

Mendegélünk föl a Kopaszra

Küldetés

Évről évre – 1957

Gyerekek

Illatok

Száll az angyal

Angyal beszélt belőle

Madár

A megszedett gyümölcsfa

A mátrai temető

Misék

Úrfelmutatás előtt

Megyen már a hajnalcsillag

Köd

Szamár és cinege

Két kis malac

A tündérek keresztfia

A várakozó

Ibolyántúli sugár

Hat szonett a csodálkozásról

Jeromos a barlangban

Évről évre – 1958

Játékszer

Kaszafenés

Fordíts, fiú, a rádión

A búcsúzó naphoz

A névtelen angyal

Öregasszonyok

Hársfák

Nyírfakosár

Szentségtartók

Hetven felé

Jaj de szépnek…

Fák és gyerekek

Pillanatkép

Ha jő a perc

Szíriát oszlopai

Carmen semisaeculare

Évről évre – 1959

Búcsú a szavaktól

Halotti beszéd a mezei virágokhoz

Bujdosik az árva madár

Kézrátevés

Nyárvégi reggel

A kétarcú angyal

A pók halála

Esik eső

Szép piros szív

Holtig-e vagy hazáig?

Nézz fel a kékbe

Vendégek

Lilaszegélyes orgonasoron…

Évről évre – 1960

Ne félj!

Szitálnak a szélben…

Ember maradj!

Három és négy között

Múladozóban már a zivatar

Erdei mise

Hold a Csóványos felett

A köpönyeg

Dáliák

Unokák

Örökösök

A lóré

Évről évre – 1961

Dörmögés

Ökörfarkkóró

Nem betegség

Isten tenyerén

Szeptemberi lomb

Hosszú élet

Kínrímek

Évről évre – 1962

A rakéta útja

Felhőjáték

Kérdések felelet nélkül

Köszöntő

Üzenet

Mozart, hegedűverseny

Egy rózsacsokorra

Emlékezés egy néhai ökörfarkkóróra

Imádság humorért

Oroszlán

Évről évre – 1963

A néma Miatyánk

Utószó

Mutatók

A kötetek jegyzéke

A versek jegyzéke kötetenként (időrendben)

A versek jegyzéke cím szerint

A versek jegyzéke kezdősor szerint

Útravalóul

Mint éveken keresztül közvetlen munkatársának, az én tisztemhez tartozott, hogy ünnepi alkalmakkor rendi közösségünk nevében köszöntsem Sík Sándort. Egyik utolsó alkalommal a Királyok könyvét idéztem, amely Salamonról mondja: „Háromezer példabeszédet mondott, és ezeröt éneke volt: szólott a fákról, a libanoni cédrustól kezdve egészen a falon növő izsópig, tudott beszélni a négylábúakról és a madarakról, a férgekről és a halakról” (1Kir 4,32-33). „Nem tudnám megmondani – mondtam –, mennyi Sík Sándor költeményeinek száma, de énekelt ő is Istenről és emberről, fákról és virágokról, négylábúakról, Mancus szamárról, fecskékről és cinegéről, még a csigabigáról is. Mindezeknek volt hozzája szavuk, és ő ki akarta hallgatni azokat a titkokat, amelyeknek ők hordozói, a hangot, amellyel szólnak a maguk módján arról, aki őket létre szólította, nekik teremtő tervében helyet és feladatot adott.”

Hiszem, hogy ez a most kiadásra kerülő gyűjtemény is megérezteti majd ezt a sokrétűséget, megmutat valamit abból a lélekből, amellyel Sík Sándor mindenhez nyúlt, ami elékerült teremtményben és történésben. Nem tudott, nem akart megállni az „ostoba van-nál”, hanem figyelte a mélyebbről jövő hangokat, kereste az összefüggéseket, hogy lásson és szólni tudjon, mert ő egész élete művével azt a hivatást akarta szolgálni, amelyre fiatalon elkötelezte magát: tanítani akart.

Nem volt könnyű a sajtó alá rendező munkája, de aligha lehetne vitába szállni azokkal a szempontokkal, amelyek irányították. Egy kicsit kritikusnak is kellett lennie, ami különösen nehéz akkor, amikor egy olyan költői egyéniséget kell bemutatni, akinek pályája jó öt évtizedet fog át, olyan éveket, amelyekben valóban rohant az élet, sokat változott a világ, a szellemjárás és a kifejezésmód is. Arra kellett vállalkoznia, hogy költő képét, hangját meg nem hamisítva fölfoghatóvá, érthetővé tegye egy már részben más világban élő nemzedék számára.

A költőnek az a feladata, hogy elsősorban kora gyermekeihez szóljon prófétai ihletettséggel, előre mutatóan. Ha ezt megtette, olyan hivatást teljesített, amelynek történeti értéke nem vész el egészen akkor sem, ha idővel megszűnik is aktuális lenni. Hogy a messze jövőbe hatóan szóljanak, lássanak, az csak az egészen különlegesen nagy költők kiváltsága. De ami csak rövidebb távra szólt, akkor viszont lélekből fakadóan nemes és tiszta volt, talán nem hangzik süketen messzebb távon sem.

Hisszük, hogy Sík Sándor költői arcának nemcsak olyan üzenete van, mint az élettelenül falon függő történelmi képeknek, hanem „kilépve a rozsdás keretből” áldása is, szava is van a késő unokákhoz, akik tudnak figyelni a szívből fakadó szóra, „a nagyapai Istenhez kiáltás”-ra.

Dr. Albert István

Szembe a Nappal (1910)

Belenéztem a Napba

Egyszer, egy sugaras, pirosló reggelen,

A virradati Napba két szemmel belenéztem.

És ama reggel óta, örökre megigézten,

Járok fényittasan és a Nap jár velem.

Egy csodavillanás, egy percnyi perc alatt

Azon a reggelen a Nap szívembe égett.

S azóta mást se látok, csak egy nagy fényességet,

Csak lángot és tüzet, csak égő sugarat.

Amerre fordulok, a rét rezgő füvén,

És felhős ormain a ködlő messzeségnek:

Ezer picike Nap, ezüst ezernyi fény

Szikrázó szemei győzelmes tűzzel égnek.

És kívül és belül, örökre, szüntelen,

Örvénylik és dalol a tüzes Végtelen.

Szembe a Nappal

Ásít a sivatag.

Ezer álnok álmos szemével

Gúnyosan hunyorog a homokóceán.

Állok a porhullámok közepén.

A két karom magasra tárva,

Az ég felé, az ég felé.

És égő szemmel és égő szívvel

Nézek, szembe a Nappal.

Hasad a hajnal.

Az álmos, szürke sivatag fölött

Megvillan a fény és fölkel a Nap.

Bíborosan, aranyosan,

Ifjan, tüzesen és szerelmesen.

És én, kitárt karral és szívvel,

Ifjan, tüzesen és szerelmesen,

Nézek, szembe a Nappal.

Minden sugár énrajtam rezdül át,

Minden dal rajtam csendül át.

Mi lettem én? Az vagyok, aki voltam?

Vagy egy nagy-nagy harmónia,

Dalból, tűzből és élő sugarakból?

Én vagyok-e a puszta lelke?

Vagy az én lelkem a Nap?

Nézek, szembe a Nappal.

Úgy átjár a fény,

Úgy fölissza a lelkemet.

És nem tudom, a Napból fakad-e a fény,

A tüzes, imádságos és szerelmes,

A sivatagra és az én szívemre?

Vagy belőlem forrásozik a Nap?

Kitárt karokkal, magam is tűz,

Nézek, szembe a Nappal.

Egy orosz regény volt akkor erkölcsi vita tárgya, Szanin című. Ennek a végén van egy szép kép: a hős szembenéz a nappal és elindul. Ez a kép föl-fölmerült bennem, és mikor ez a mondanivaló formát keresett, valahogy ez a kép fogta meg.

A hajnal szerelmese

Azt szeretem, aki nevet,

Akinek rózsaszín az arca,

Aki örül, aki kacag,

Aki dalolva megy a harcra.

Enyém az áprilisi szellő.

A feslő bimbót szeretem,

A hasadót, a harmatosat.

A hajnal a szerelmesem.

Az én emberem a gyerek,

A nagyszemű, nevető gyermek,

Akiben szűz minden-csírák,

Ezer erők rügyezve kelnek.

Az én emberem, aki fölkel,

Az induló, az ébredő,

Akinek győzelem az álma,

Akiben dalol a jövő.

Szeretem azt, aki akar,

Aki remény, aki ígéret.

Az enyém a vér és a tűz:

A fakadó fiatal élet.

Az ébredő napot imádom,

Megyek a virradat elé.

Az én lelkem a tüzek lelke,

Az én dalom a hajnalé.

Phaëton

Fekszem a földön a fiatal fűben, a nap sugarán.

Síma az ég.

Nyári nap, déli nap

Tűzszeme ég.

Ömlik a lángja hevítve, tüzelve, lobogva le rám.

Húnyt szememen át nevet az ég.

Fényről, napról,

Égő sugarakról

Ió Paian!

Szállnak a szélben ősi mesék.

Hunyt szemem issza a fényt és tárt szívem issza a lángot.

Nap fia én!

Szállok apám, istenapám

Tűzszekerén.

Messze alattam a föld. Kezeimben tűzeke. Szántok.

Lángba borul körülöttem az ég.

Tűzről, lángról,

Nagy tűzi csudákról

Ió Paian!

Égnek a szívben ősi mesék.

„Görögizáló.” Olyan, mintha metrikus volna, de valójában magyar hangsúlyok. Inkább formailag izgatott.

Kiáltás a kapuból

Én édes, édes jó testvéreim,

Kik sírva jártok a sötétbe kinn,

Ti, akik sírtok, akik mindig sírtok,

Akik örülni tán már nem is bírtok,

S a nevetést tán el is feledtétek,

Akiket megvert, kivetett az Élet,

Akiknek arca verejtékbe hal,

Akiknek könny és káromlás a dal,

Ti, akiknek az öröm mostohátok,

Kiknek az élet egy nagy könnyes átok,

S nincs mécsetek a jajok éjjein:

– Én édes, édes, szent testvéreim!

Ó ha én egyszer (lelkeket a lélek)

Mindnyájatokat megölelhetnélek!

Ha a könnyeket mind letörölhetném,

Ha a jármokat mind összetörhetném.

Robotból ha szentséget avathatnék,

Mindnyájatokra rámosolyoghatnék,

S belétek vetném e mosolyon át

A dalos élet evangéliumát!

Ó ha elmondhatnám mindenkinek:

Hogy bennetek van a zengő liget,

Hogy minden fénynek ti vagytok a napja,

Színét a virág belőletek kapja,

Hogy ha ti sírtok, minden elsötétül,

S minden fölragyog lelketek tüzétül;

Minden napfény, ha örülni akartok,

Dalol az élet, hogyha ti daloltok;

Ó hogyha ezt mind, mind megértenétek:

Ó hogy szaladnék tárt karral elétek,

Ó mint tárnám ki zengő kapuim!

– Én édes, édes jó testvéreim!

Eléggé sokszor feltűnő motívum. Tárgytalan líra még az elején.

A fehér koszorúk titka

Soha-soha még ilyen éjszakát!

A tele-hold fönnjár az égen.

Fehéren,

Ezüstfehéren,

Némafehéren hinti sugarát.

Soha-soha még ilyen éjszakát!

Harmatos füvön, holdas úton,

Mi hárman,

Hulló sugárban, fehér sugárban,

Fehér ruhában, szótalan,

Én és az öcsém és a húgom,

Mi megyünk, a harmatos úton,

Holdas füvön, hallgató réten át.

Soha-soha még ilyen éjszakát!

Most másként látom az egész világot.

Most látok.

Jaj, tudjátok: az élet ez az út,

Amit most járunk, kéz a kézbe, hárman,

Fényben, fehérben, hűvös holdsugárban,

Sugárban, amely hallgat és hazug.

Most látok.

Jaj, testvérek, most mindent látok:

A fejünkön fehér fénykoszorút,

Hűs holdsugárból sápadt koronát.

Soha-soha még ilyen éjszakát!

Megfogta szemem a látó-igézet.

És nézek,

Csak egyre nézek, némulva nézek.

És most mindent, minden titkot megérzek.

Tudom: az egyik koszorú az élet.

És most sírok, és mind, mind kitalálom:

A másik koszorú az álom.

És tudom, és a könnyem is megáll:

A harmadik koszorú a halál.

Jaj, dobjuk el a hideg koronát!

Soha-soha még ilyen éjszakát!

Most felhők folyják a holdat körül.

Testvérek,

Most eltűnt mind a három.

És most nem tudom: a három közül

Melyik koszorú volt az élet,

És melyik volt az álom,

És nem tudom, melyik volt a halál?

A harmat hull. A hold hallgatva száll.

Hallgatva száll a kékmosolyos égen.

Fehéren,

Ezüstfehéren,

Némafehéren hinti sugarát.

Soha-soha még ilyen éjszakát!

Maeterlinck-hatás.

Szürke délután

A ködök napja. Ólmos szürke ég.

Az ősz sír ma az álmos ködön át.

Lelkembe lopja fájó dallamát,

És rám borul lankasztó szürkeség.

Ma fáj kinézni. Köd az ablakon.

A szó nekem ma durva, színtelen.

Karomra hajtom álmodó fejem,

S a némaság meséit hallgatom.

Lehúnyt szemem lát rezgő képeket.

Elém lebeg sok imbolygó alak,

(Megéledt parázs hűlt hamu alatt),

S hallok halk, elmosódó éneket.

Ott kint a ködben valaki zokog.

Neked is fáj az élet, bús rokon?

– szótlan benéz az ősz az ablakon

S halványan, könnyesen rám mosolyog.

Sötét folyosó

Járok csendben, egymagamban,

Sötét, hosszú folyosókon,

Kongó, hosszú folyosókon.

Istenem, ma oly sötét van!

Kívül hangos szél sikoltoz,

Zördül, reszket minden ablak.

Egyre hull a síró eső.

Istenem, ma oly sötét van!

Idebenn már minden néma,

Én vagyok csak magam ébren,

Mint egy kósza éji lélek.

Istenem, ma oly sötét van!

Én vagyok csak magam ébren,

És köröttem ködalakok,

Halvány képek, foszló árnyak.

Istenem, ma oly sötét van.

Ez az éj a lelkek éje,

Sír alól is hazavágyó,

Hazajáró lelkek éje.

Istenem, ma oly sötét van!

Eltemetett régi vágyak

Fölkelnek egy éjszakára,

S kísérteni hazajárnak.

Istenem, ma oly sötét van!

Kóbor árnyak rajja reszket,

És a lelkem sírva reszket.

És az éji szél sikoltoz.

Istenem, ma oly sötét van!

Ez a régi piarista háznak a folyosója.

Holdsugár

Hull, hull a holt mezőre

(Jaj, halkan lépjünk!)

A hold ezüst esője.

Halk álom-kezek hintik.

Álmodjunk, mindig.

A hold egy néma álom.

(Csitt, halkan lépjünk!)

Talán ma megtalálom.

Talán az égbolt kéke.

Talán a béke.

Száll, száll suhanva egyre

(Ó halkan lépjünk!)

Nagy, hallgató hegyekre

A hold, a szem, a lélek.

Tán ott az élet?

Mese-fény szerte-széjjel.

(Ah halkan lépjünk!)

Fehér ezüst az éjjel,

A föld, az ég, a lélek.

Álmodom: élek.

Ez is Maeterlinck-hatás. Élményi alapja azért van ezeknek az első holdas verseknek: nyaranként, mikor otthon voltam Gödöllőn, nagyon szerettünk anyámmal meg a testvéreimmel vacsora után kisétálni az isaszegi országútra. Több vers is szól erről, pl. a Porban és éjszakában.

Este

Magam vagyok.

Suhog, lobog

A kályha.

Rőt fény remeg

A reszketeg

Homályba.

Kint bús a táj.

Hószárnya száll

A télnek.

A föld felett

Szilaj szelek

Zenélnek.

A szikra száll,

A félhomály

Megéled.

Mozdul a csend,

És fölmereng

A lélek.

Szorong, remeg,

Mint szellemek

Dalára.

A Tűz lobog.

Suhog, dohog

A kályha.

Porban és éjszakában

Éjszaka, fojtó, fekete.

A csillagok fényleni félnek.

A sápadt hold reszketve rejtezik

Magas és mord felhőfalak mögött.

Jaj, fekete és fénytelen az éj.

Jaj, fekete és fénytelen az út.

A mozdulatlan nagy feketeségben

Csak halavány arcuk fehérlik

S az országút szomjas, szürke pora.

A por, amely ma mindent elborít,

Földet, virágot, emberarcot,

A por, amit most megül a homály,

A por, amit most némán taposunk

Anyám meg én.

Jobbról és balról, hátul és elől,

Összeborul az éjszaka köröttünk.

Ránkmered óriás szeme

És kérdez, hangtalan.

Mi hallgatjuk és hallgatunk.

Mi csak megyünk és hallgatunk.

Zizzenő fűszál, rezzenő levél,

És a fejünk fölött hidegen surranó

Denevére az éjszakának:

Mind kérdez, kérdez és kiált.

S mi hallgatunk

És tapossuk a szürkeporos útat,

Fehér arccal, fekete éjszakában,

Anyám meg én.

És halkan szól anyám:

„Ez az országút, ez az életem,

A poros, szürke és ködös.

Így döcögök már ötven éve rajta,

Így döcögök még Isten tudja meddig.

Így nem látom, hogy hova lépek,

Így nem tudom, merre megyek.

Így nem tudom, hogy mérthogy menni kell?

Csak menni kell.”

És én tudom, hogy menni kell.

Megfogom némán a kezét,

És úgy járjuk az országútat

És úgy járjuk az életet

Anyám meg én.

És én elgondolom:

„Ez az országút, ez az életem,

Maga fehér fekete éjszakában.

Így nyúlik végig két árok között,

Így nyúlik el a messze végtelenbe,

Nem tudom merre, nem tudom hova.

Így vesz el messze meredekek alján.

Így járok rajta, Isten tudja meddig,

Tán ötven évig, talán reggelig se.

Így járok rajta két feketeség közt

Némán, fehéren, egyedül.

És menni kell.”

Egymás kezét szorítva így megyünk egymás mellett

Anyám meg én.

Megyünk és hallgatunk.

Hogy mit gondolunk, egyikünk se tudja.

De én tudom, hogy egyet gondolunk.

Kéz a kézben, így járjuk a port,

Fehér arccal, fekete éjszakában,

Anyám meg én.

Vonat a mezőn

Fekete éjszakába, fekete éjszakából,

Úgy vágtat a vonat az álmodó mezőn.

Úszik utána égő, csillagos tűzözön,

S tűzharmat hull a rétre, pirosló szikrazápor.

Nagy égő sok szemével végigbámul a réten,

Belenevet az éjbe sok égő ablaka,

És visszanézi némán az árnyas éjszaka,

Míg belevesz az éjbe, szikrázón és sötéten.

Ó mennyi ismeretlen és halovány alak.

Nem tudom, honnan jönnek, nem tudom, hova mennek,

Neki az éjszakának, neki az idegennek,

Az éjnek és a sorsnak. Hulló szikrák alatt,

Két vaskígyó között, halványan és sötéten.

Ó én testvéreim az ismeretlen éjben!

A mi házunk kertjének a végén mentek a vasúti sínek, a pesti vasúti vonal. Ez az éjszakában vágtató vonat, kivilágított ablakaival egyik leggyakoribb élményem. „Mezőn” azért, mert a mi házunk volt az utolsó a faluban.

Virág a tengeren

Parttalan tenger ringat csendesen.

Kicsiny virág vagyok,

Fehér virág vagyok,

Ringó virág végtelen vizeken.

Kicsiny virág vagyok.

Nagy, feneketlen mélységek fölött,

Hűvös, temető mélységek fölött

Hintáznak a habok.

Nagy, feneketlen mélységek fölött

A tenger lelke zúg,

A mélységek lelke zúg,

S ezüst hullámok árja hömpölyög.

A tenger lelke zúg.

A végtelen víz: ez az én hazám.

Végtelenség, te vagy az én hazám,

És én a koszorúd.

A végtelen víz: ez az én hazám,

A tenger az enyém,

A minden az enyém,

A fénymámoros örök óceán.

A tenger az enyém.

Öröktüzű nap fönn a kék egen:

Ringó virág végtelen vizeken,

Téged imádlak én.

Azok közül a versek közül való, amelyeket a Nyugatnak beküldtem.

Tűnődés

Merre menjek?

Ki a rétre, könnyű lábbal?

Vagy a hegynek, föl a hegynek?

Itt mosolyog ifjú élet,

Ott magasok meredeznek.

Testvér velem mind a kettő.

Merre menjek?

Tudja Isten!… Tudja Isten!…

Ki a rétnek?

Ismeretlen bimbók rajta

Csodálatos színben égnek.

Álombeli nótát suttog

Vidám ajka könnyű szélnek.

Rózsás arca mosolyog a

Messzeségnek.

Tudja Isten!… Tudja Isten!…

Föl a hegynek?

Verejtékes sziklacsúcsok

Nagy-komolyan rám merednek.

De a győző hegyi vizek

Forrásai ott erednek.

És a csúcson tüze fénylik

Napkeletnek.

Tudja Isten!… Tudja Isten!…

Merre térjek?

Az én hazám mind a kettő,

Bennem forrnak, bennem élnek.

Ez is, az is lelkem lelke.

Fél lélekkel hogyan éljek?

Mozdulatlan egyre állok.

Merre térjek?

Tudja Isten!… Tudja Isten!…

Egészen fiatal kispap koromból.

Ködös vizek fölött

Fövenyes part szirtfoka mellett

Hányja sebes hab ladikom.

Repeső, friss tengeri szellet

Hívón suhog a habokon.

Hányja sebes hab ladikom,

Az ormokról köd integet,

S köd vonja sötétbe előttem

Az ismeretlen vizeket.

Hajlongnak a parti virágok,

Dal csendül a kertben amott.

De én a hű hajóba szállok

S a vak vizekre suhanok.

Dal csendül a kertben amott,

De ott künn a vihar dalol.

Ez kell nekem. Ki a vizekre,

Ahol a mélyek mélye forr!

Elindulok. Nem nézek vissza.

Átkozott, aki visszanéz.

Lelkem a szél dalait issza,

Enyém a víz, enyém a vész.

Átkozott, aki visszanéz!

Örvények árja kell nekem.

A mélyre, a mélyre, a mélyre

Suhanok, szállok sebesen.

Mindegy, akármi vár az árban,

Ha napsütés, ha viharok.

Megfürdöm a tüzes sugárban,

A széllel versenyt dalolok.

Ha napsütés, ha viharok,

Szemem a végtelenbe vész.

Kezem a kormányrúdra tettem:

Átkozott, aki visszanéz!

Ezt is beküldtem a Nyugatnak

A tó lelke

Állottam hosszan, hallgatag,

A fák alatt, a tó felett.

Halvány holdfény a gallyakat

Sugárba vonva reszketett.

Ködben, homályban állt a tó,

A légben néma mély igézet,

Félálmodásba ringató.

A tónak lelke megigézett.

Levél se mozdul, nesz se szól.

Hallgat a víz, szunnyad a szél.

Hullám közül, a víz alól,

A sejtelem világa kél.

A tó beszél. Én hallgatom.

S a vízbe nézek, egyre nézek.

Élek?… Nem élek?… Álmodom?…

A tónak lelke megigézett.

Testetlenül és nesztelen

Hűvös sugalmak rajja kel,

És átszűrődik lelkemen.

A tó, a tó titkot lehel.

Átsző mindent e lehelet.

Minden titok, amerre nézek.

Nedves köd ül a táj felett.

A tónak lelke megigézett.

Homály, homály! Minden homály!

Ez a chaos! Ez a setét!

A némaság ős lelke száll

Nagy szürke szárnyon szerteszét.

A nagy szárny zajtalan suhan.

Még nincs napfény. Még nincsen élet.

Az anyag áll csak hangtalan.

A tónak lelke megigézett.

A némaságba belevesz

A gondolat, a képzelet.

Igen, az első reggel ez:

A Lélek a vizek felett.

Elömlik, áthat mindenen.

Csak egyet látok, egyet érzek:

A végtelen! A végtelen!

A tónak lelke megigézett.

És halkan és önkénytelen

Imádság fogan ajkamon

Arcod előtt, ó Végtelen.

Imádkozom, imádkozom.

És bennem föllobog a fény:

Mely elveszett a vak homályban,

A Fényes Végtelen ölén

A lelkem, a lelkem megtaláltam!

Az isaszegi országúton volt a Malomtó, messze kint. Ha messzire akartunk sétálni, odáig mentünk. Ezt a verset akkor nagyon szerettem és becsültem, az átlagnál jobban.

A Vág ritmusai

A Vág születése

Reggel, ragyogó.

Rezgő füveken

Hűs hajnal harmata csillog.

– Születő nap, ébredő hegyormok,

Kelő világ, köszöntelek!

Repeső reggeli szellőn,

Zúgó rengetegek

Rejtelmes öléről

Ama hajdani hajnal

Himnusza száll,

Kitörő nagy erők,

Omló hatalmak,

Születő világok

Ritmusai.

Ti komoly hegyek itt koszorúban,

Keresztapái ti a Vágnak,

Beszéljetek ama napról,

Amikor leküzdte a kő erejét

A teremtő vizek hatalma,

Mikor kitört az ár,

És megszületett az új világ.

Itt morajlott a tenger,

A hegytitánok lelke.

Innen akart alárohanni

A hívogató völgyi világba.

De a bércek lánca

Azt mondta: Nem!

Ide folytak mind, mind,

Az erdők könnyei:

Kicsiny patakok,

A hegyek haragja:

Rohanón letörő vizek árja.

Ide küldte a föld

Tűzmelle hevét:

A mélységből a magasba szökő

Források erét.

Törtetve törtetett

Mind, mind lefelé.

De a kemény kőporkolábok ajka

Azt mondta: Nem!

Itt forrt a tenger ölén,

Itt küzdött pihenéstelenül

A sziklavilágok minden ereje.

Itt ásta a kő kebelét

Omló vizek hatalma.

Itt küldte szét

A vad áradatokat

Rontó haragja a tenger szívének.

A hallgató habok

Itt zúgtak harci éneket.

Sirályok vijjogó dalában,

Üvöltő szélvészek szavában,

Itt született meg a tengerek ajkán

Világteremtő harcok himnusza.

De a mogorva sziklazsarnok

Azt mondta: Nem!

És egy csatás nagy éjszakán

Fölkelt a tenger.

Zúgtak az erdők,

Zúgtak az ormok,

A vizek tomboltak

Szilajon, szilajon.

Vad szelek jártak,

A völgyek nyögtek,

Sziklák dübörögtek,

Villámok kerengtek,

Sziklasorok rengtek.

Az árban, a zajban, az éjben

Ropogva ropogtak a mélyben

A kővilág ős gyökerei mind.

– Fölkelt a tenger!

Az ébredő hajnal

Egy új világot látott megszületni,

Egy ifjú, győzelmes világot.

Széttört a szirtbilincs,

Győző vizek árja

Hömpölyögve rohant le

A völgy szorosán.

Mikor a születő napfény

Kilebbent a hegyek fölé:

Lenn, magavájta ösvenyén,

Életet ontó ifjú vizével,

Hullámai ringva-dalolva

Győző erők dalát,

Megszületett a hegyek folyója,

Megszületett a Vág.

A Nyugat nem felelt jelentkezésemre. A kesernyés hangulatot azonban hamarosan feloldotta egy váratlan siker: a Petőfi-társaság Vigyázó-díjának elnyerése. Sem a Petőfi társaságnak, sem a pályázatoknak nem volt nagy tekintélye akkoriban, mégis megragadott az a lehetőség, hogy minden feltétel és megkötöttség nélkül egyszerűen lírai költeménnyel vagy költeményekkel pályázhatom. Akkoriban készült el az a versciklusom, amelyet a harmadéves bölcsészkorom vakációjában átélt, több mint két hetes vági tutajkirándulás élményeiből írtam és amelyről úgy éreztem, hogy a legjobb, ami telik tőlem. Beküldtem hát a ciklust, s a kísérletet egészen váratlan siker követte. A bíráló bizottság döntő tagja Harsányi Kálmán volt, a kitűnő költő és nagyszerű ember, akinél különb versbírálót abban az időben aligha lehetett volna találni a magyar irodalomban. H. el volt ragadtatva a versektől. A sikernek volt némi hatása további írói pályámra, megerősítette írói öntudatomat, hogy amit jónak és eredetinek érzek verseimben, az nem öncsalás. És megszerezte nekem Harsányi Kálmán barátságát, amely ennek a kivételes embernek haláláig csak melegebbé és mélyebbé vált.

A vizek estéje

Sötétlő fenyvesek mögött,

Túl a dacos nagy hegyeken

Leszállt a nap.

A vizeken a mesék apja jár:

Az este.

Az este a vizek ünnepe.

Mikor elül a zaj,

S a vízre ráterül

Halkan, simogatón

Az ünnepek nyugalma:

A hullámok mesélni kezdenek.

Mint amikor hajnalos éveimben,

Szép csendes nyári estelen,

Házunk előtt, akácfalomb alatt,

Édesanyám elringató ölében,

Gyerekfejem keblére hajtva,

Elálmodoztam ébren

Tündéres álmokat.

Harmatos fűben cirpelő tücsök szólt,

S a bólogató, vén akácfa

Halk titkokat súgott fülembe.

S míg édesanyám puha ujjai

Hajfürtjeim közt simogatva jártak,

A kertek alól, susogó lombon át

Bús nóták elhaló dalát

Hordta felénk ákácillatú szél…

Susogva, halkan, lágyan, álmodón,

Estéli órán, ünnepi csöndben

Mesélnek a vizek…

Szóló sziklák között

Állottam a völgy fenekén,

Szédületes sziklák szorosán,

És néztem a mélyből

Az égreszökő magasokba.

Haragoszöld fenyveseken túl

Meredek, nagy szürke falak,

Tarkahomlokú, roppant sziklaapák

Meredeztek elő

Idegen magasokba.

Nekem, állónak szűk út szorosán,

Bújó völgy sárborított fenekén,

Szirtekközi szélben

Szólottak a sziklák.

„Mit akarsz köztünk,

Por gyermeke, szólj.

Férgek fia, föld unokája,

Mit akarsz a magasban,

Sártaposó?

Ez itt az erők kőszáli világa,

A keménység kőbirodalma,

Ez a sziklavilág.

Itt semmi sem él,

Füvet se, fenyőt se találsz,

Ez itt a halál testvérbirodalma.

Itten csak a felhők

Bús tábora jár,

Csak a förgetegek,

Szilajon rohanó szelek ajka dalol

Rettentő énekeket,

Miket emberi fülnek

Meghallani nem jó.

Hangjukra a vér tüze megfagy,

Fátyol fut a szemre,

Kemény köveken

Megcsúszik a láb.

A sziklavilág nem az embereké.

Ez itt az erők kőszáli világa;

Férgek fia, sár unokája,

Mit akarsz te közöttünk?”

Így szóltak a sziklák.

Felszökve helyemről

Felkúsztam a kőmagasokba,

És szívtam az ormi szelet,

S megtelt a szívem

A kemény nagyság,

Az égreszökő nagy erők

Érzéseivel.

S leszálltam a völgybe,

S hallottam verni völgynek

Lágy szíve erét.

És zöld puha pázsit ölén

Csörgő kicsi forrás

Kristály vize mellől:

Az égreszökő magasokba,

A sziklavilágba

Úgy néztem föl, mosolyogva.

Eső a Vágon

Esik az eső. Veri a Vágot.

Esik az eső, hull, hull.

Amerre nézek fénytelen szemmel,

Zuhogó, locsogó vizeket látok.

Nem látok napfényt, napvilágot.

Daloljunk valami szomorú nótát.

Ma úgy elkönnyezem egy régi-régi bún.

Esik az eső, hull, hull,

Sirató-búsan, szürke-szomorún.

Nem látok napfényt, napvilágot.

Esik az eső. Veri a Vágot.

Fekszünk a szénán hallgatagon.

Esik az eső, hull, hull.

Szólani szót most senki se merne,

Néma igézet a szós ajakon.

Itt jár valami bús hatalom.

Daloljunk valami szomorú nótát,

Valami hallgatót, valami régi-régit.

Esik az eső, hull, hull.

Érjük-e, éljük-e, valaha végit?

Itt jár valami bús hatalom.

Fekszünk a szénán hallgatagon.

Nagy romos ormok ránk meredeznek.

Esik az eső, hull, hull.

Köröskörül a beszélő bércek

Mind belevesznek, mind belevesznek.

Elhaló sóhajuk körülünk reszket.

Daloljunk valami szomorú nótát,

Régi napos napokról, amik szürkére váltak.

Esik az eső, hull, hull.

Amik elszálltak, messzire szálltak,

Elhaló sóhajuk körülünk reszket.

Nagy romos ormok ránk meredeznek.

Éjszaka a vizeken

A partokon, a vizeken

Leszállt az éjszaka.

Nesztelen öleléssel

Köröskörül átkarol mindent

A csend.

Aranyló holdvilág

Bujdosik messze, felhők fövenyén,

Sötétlő sivatagokon.

De itt körül,

Hátán susogva suhanó vizeknek

Áttetsző ködpalástot

Öltött a csend.

Sötét köpenyben, egyedül,

Hallgatva állok, álmodón

Futó vizek felett.

A partok ködbe foszladoznak.

Köröskörül vizek, vizek.

Én éj vagyok az éjszakában.

Nem is tudom, az én köpenyem-é,

Amit rebbenni látok,

Vagy tán az éji köd?

Nem is tudom, a lelkem suttog-é

Csendes, bús, halk meséket,

Vagy tán a siető folyó?

Én egy vagyok a suhanó vizekkel.

Én egy vagyok az álmodó ködökkel.

Én éj vagyok az éjszakában.

Vitézi ének a romvárak alól

Sasfészkei a sasapáknak

Farkasszemet néznek velünk.

Ők messze magason merednek,

Mi a völgyben ülünk.

Mi a völgyben ülünk?

Elfárad, míg fölér hozzájuk

Völgyhöz szokott pillantatunk.

Ezek az ősök! A fiak: mi

Idelenn maradunk.

Idelenn maradunk?

Mijük volt több, hogy fenn tanyáztak,

Hol a nap első fénye süt?

Karjuk acélosb? Fejük tisztább?

Tüzesebb a szívük?

Tüzesebb a szívük?

Sasfészkei a sasapáknak

Farkasszemet néznek velünk.

Nézésük néma szemrehányás.

S mi a völgyben ülünk.

Mi csak egyre ülünk.

Virradat a Vágon

Még áll a szürkület.

Még alszanak a néma magasok.

Álomban álmodók fölött

Egyedül álmodom ébren.

Csupa álom mindenfelől.

Csak a szürkületi szél

Dudorász víg dallamokat

S a hűs folyó leheli halkan

Kelendő hajnalok próféta himnuszát.

De lassan, messze, fenn,

Fényleni kezd az ormok levegője.

A magasság ragyog!

A magasság ragyog!

És egyre föllebb száll a nap,

És egyre jobban nő a fény,

És egyre szebb és fénnyel ragyogóbb

A magasok világa.

És egyre lejjebb száll az árnyék,

Zöld fenyvesek lejtőin végig,

Csak lefelé, csak lefelé.

Kiszáll a tüzes napkirály

A sugaraszomjas kék levegőégbe,

Föl a hegyek fölé.

Reggeli fényben fürdik a világ,

Issza minden az ifjú sugarat,

Minden napfénybe öltözik.

Csak lenn a völgyfenéken,

A félrebúvó hegyzugokban,

Ott húzódik meg a futó sötétség.

Oda, a nyirkos, párás ködvilágba,

Odafut minden, ami fél a fénytől,

Minden, ami sötét,

Ott lapul meg a denevértanyán.

És érzem, hogy ennek így kell lennie:

Hogy ami fény, annak fényleni kell,

És ami fél a fénytől,

Annak rejtőzni félre-zugtanyákon.

Én, én a fény szerelmese vagyok!

Üdvözlégy, fölkelő fény!

Üdvözlégy, fényes fiatal világ!

Jákob kútjánál

Uram, én ama városban lakom,

Ott lenn a völgyben, a pálmák tövében,

Ahol napsugár ég a lombokon.

Ama városban örökös a nap,

Ama városban örökös a hőség:

Ott lélegzik a szomjas sivatag.

Ott nincsen forrás, ott nincsen patak.

Két pálma van csak, két szomorú pálma,

S azokról éjjel könnyek hullanak.

Mi vagyunk, akik mindig szomjazunk,

Nappal és éjjel, örök epedéssel.

Szomorú város a mi városunk.

És szomorú víz ez a mi vizünk.

– Uram, ez a kút, ez a Jákob kútja,

S mi vizet merni mind ide jövünk.

Ez a kút Jákob élő kútja volt.

Mi ide járunk tikkadt korsainkkal

S ó jaj! mi tudjuk, hogy a vize holt.

Uram, mi halott vizeket iszunk,

És valahányszor bús cseppjeit isszuk,

Sírunk, és egyre jobban szomjazunk.

De te, Uram, te nem köztünk lakol.

Egy más világnak lehellete vagy te,

Ahol nagy vizek moraja dalol.

Ahol nagy vizek folynak, csendesen,

Élő vizek, a mélységből szüremlők.

Ó Uram, adj élő vizet nekem.

Uram! Szomjazom. Lábadhoz ülök.

Eleven kútfőd eleven vizétől,

Tudom, örökre megelégülök.

Láttam csillagát napkeleten

Uram! ma minden ködbe lankadt,

Ma minden bús és meredek.

Tátonganak nagy messzeségek,

Ma még a csillagok sem égnek,

Inganak óriás hegyek.

– Uram, én láttam csillagod!

Vadul nevet a téli szél,

Ólmos esőt vagdal szemembe.

A sötétség kiált körültem,

És varjú vijjog fönn az űrben

Egy örök vak körben kerengve.

– Uram, engem minden kacag!

A százszavú gúny közepette

Kiáltok, s bennem fagy a szó.

Sírok, mint egy eltévedt gyermek,

S a könny pillámon holtra dermed.

Hideg az arcom és fakó.

– Uram, csak egy sugarat adj!

És én megyek, amerre hívtál,

Halott sivatag fövenyén,

Ha örökös télben, viharban,

Örök sötétben, zivatarban,

Ha többé nem lesz soha fény:

– Uram, te hívtál, én megyek!

Megyek, mert mennem kell, örökre.

Mert visz a vágy, a tűz, a lélek.

Mert örök dalok égnek bennem,

Mert kívüled nincs hova lennem,

Mert nálad van, te vagy az Élet!

– Láttam Keleten csillagod!

Ketten a Mesterrel

Fehér fényben, fehér ruhában,

Egy férfi jár előttem egyre.

Vezet, vezet, kezem kezében,

Föl a magányos, nagy hegyekre.

Az emberarcok ködbe vesztek,

Ketten vagyunk a hegyeken.

Kézen fogva vezet a Mester,

S én követem.

Megláboltam a pusztaságot,

Homokviharos, sívó tengert.

Szürke porát szívemre szórta,

Szörnyű magánya majd hogy elnyelt.

De tikkadt lelkem felüdítve

A Mester arca járt velem.

Kezem meleg kezébe fogta,

S én követem.

Lehevertem illatos fűre

Oázisok mézes szelében,

Elálmodoztam rózsás felhőn,

Távol dalon, zsongó levélen.

De kezét homlokomra tette

S megnyitva álmodó szemem,

Előre mutatott a Mester,

S én követem.

Elértem a hegyek tövébe

S indultam fölfelé nyomában.

Dideregtem a szirti szélben,

A szikla megvérezte lábam.

Ha megálltam, szemembe nézett

És rám mosolygott csendesen.

S belém szállott a Mester lelke.

És követem.

Mikor az első csúcsra értem,

Verejtékes nap estelén,

Megkísértett a nagy Kísértő,

És egy világot tárt elém.

De a Mester szemembe nézett,

Szomorú szemmel, könnyesen,

S rajta kívül nem láttam semmit.

És követem.

Járok magányos hegytetőkön,

A magasságos szirthazában.

S egy férfi jár előttem egyre,

Fehér fényben, fehér ruhában.

Léptünk alatt meleg virágok

Serkednek a vad köveken.

Kézen fogva vezet a Mester,

S én követem.

Ez átérzett vers, de azért valahogy mégis csak formailag nem tetszik nekem igaznak. Egyike azoknak, amelyek a legtöbb embernek voltak élmény: alkalmas arra, hogy beleélje magát egy hívő olvasó.

Véreső esik

Szomorú, lefosztott oltár felett

Fekete fátyolos nagy feszület.

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Idenéz megtört két szeme rám.

– Templom ez itt? Vagy a Golgota tán?

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Hol van az oltár, a gyertyák, képek?

Hol zokogott a sirató ének?

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Római, nép, lator, merre maradt?

Egyedül, magam a kereszt alatt!

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Nincsen a földnek több embere tán?

Egymagamért függ teste a fán?

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Nincs már több bűnös a föld kerekén?

Fölfeszítője, gyilkosa – én?

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Kiáltva mered rám öt néma seb,

Bíbornál bíborabb, tűznél tüzesebb.

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Vérzik, vérzik! Csurog a vére

Asszú szívemnek szikkadt földjére.

Vérzik, vérzik a Krisztus!

És rám néz! Rám néz! Irgalmas egek!

Jaj, hova fussak, hova legyek.

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Csak sírok, sírok. Csak susog ajkam:

Jézus, Jézus, könyörülj rajtam!

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Lábadnál magamat arcra vetem.

Szeretlek, szeretlek, Szerelmesem!

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Rám csurog harmatoz, omlik a véred,

A tüzes újság, a bíboros élet!

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Ez egy Prohászka-elmélkedés versbe tétele, amelyet nagyon szerettem. Természetesen ott van mögötte a liturgia is, az a sok alkalom, amikor ez így szokott lenni.

De profundis

A mélységből kiáltok Hozzád.

Uram segíts,

Mutasd meg fényességes orcád.

Csapkodó tenger körülöttem.

Uram segíts,

Ne nyeljen el hajótörötten.

Sajkám mint labda, száll recsegve.

Uram segíts,

Tekints a tajtékos vizekre.

Mosolyogj rám, utam vezére.

Uram segíts

Az élő vizek tengerére!

Gondolom, a legépebb versek egyike ezek között a régiek között.

Síró testvérnek

Testvér, én érzem, a lelked remeg,

Pillád nehéz, nagy könnyek égetik.

– Testvér, melletted áll a Krisztus:

Testvér, törüld le könnyeid.

Nehéz, nehéz, fojtó a fájdalom,

Ráül a szívre, mint az éj sötétje.

Búsan, bágyadtan, elapadtan:

Testvér, nézz föl a fényes égre.

Csaló a könnycsepp, hazug a halál.

Látom a lángját egy nagy fényességnek.

A szeretet nagyobb, mint a halál,

A szeretet az élet, élet.

A fájdalom óriás titka ez:

Isten csókol meg, ha a lelkünk reszket.

– Testvér, melletted áll a Krisztus:

Testvér, csókold meg a keresztet.

Egy barátomnak meghalt egy közeli hozzátartozója: szóval tényleges haláleset alkalmából íródott.

Dal

Kis húgomnak

Jöjj Ilmikém. E csúnya Pestre

Lomhán leszáll a téli este.

Párás köd a várost megeste.

Jöjj, hagyjuk Pest sarát.

Szálljunk a szép tavaszba vissza,

Kelyhét szívünk lassan kinyissa.

Jöjj, lelkünk szomjan, hosszan issza

A múltak sugarát.

A régi rétre jöjj velem,

Tavaszi rózsás reggelen,

Mikor a harmatcsepp terem,

Mikor a szűz nap éled.

Most ébredez minden virág

Jóreggelt bókol minden ág.

Itt minden, minden ifjúság,

Itt minden fény meg élet.

Vígan pattog egy pajkos ének

Nótás ajkán a fürge szélnek.

Pattogó szöcskék szökdicsélnek,

Mi is szökdécselünk.

Mert itt vagyunk mi is ni, ketten,

És mind! Pirosan, porlepetten,

Játékos-vígan, önfeledten.

Hogy csillog a szemünk!

És hova lett a víg sereg?

És hányfelé a sok gyerek?

Tar most a rét és didereg,

Nincs hangja, nincs virága.

Halott, hideg és elhagyott.

A vidám napfény megfagyott.

Emléke él csak, az ragyog,

És lelkünk ifjúsága.

A forma fogott meg. Persze a formákra sok külföldi, főleg francia befolyás is hatott ebben az időben; pl. ez a vers azt gondolom, nem született volna meg a Cyrano versikéi nélkül. Olvasgattam akkor erősen a kétkötetes modern francia antológiát, és innen vettem sok minden formát.

Rohanunk

Rohanunk, robogunk. Pattog a szikra,

Gomolyog a füst. Reszket a lég.

Szaladoz, maradoz messze a tájék,

Hanyatlik a nap, növekszik az árnyék.

Dübörög, zakatol, robog a gép.

Alkonyi szürkén suhan a felhő,

Suhanunk, rohanunk árnyaiképp.

Alkonyi szürkén suhannak, szállnak

Fekete felhős gondolat-árnyak.

Dübörög, zakatol, robog a gép.

Tornya, ah, intett, sugarat hintett

Tavának csillanó ezüstje még!

Messze mosódott, sötétbe mállott.

Fedező éjszaka fátyla leszállott.

Dübörög, zakatol, robog a gép.

Hiába meresztem szemem az éjbe.

Imbolyog, gomolyog lomha setét.

Hiába nézem, hiába virrasztom:

Fénytelen éjszaka, feketén, nyomasztón.

Dübörög, zakatol, robog a gép.

Szaladoz, maradoz messze a tájék.

Kis falu, kis ház, látlak-e még?

Rohanunk, robogunk sebesen előre.

Pattog a szikra, hull az esője.

Dübörög, zakatol, robog a gép.

A tornyos ház

A múltak lelke körülem suhog,

Hang nélkül, hangos régi dallamok.

Egy házat látok, (emlékszel-e rája?)

Egy régi házat, (oly rég idegen!)

Tavaszi szellők mélytitkú danája

E házról suttog mindig énnekem.

Szívem feléje oly vágyón repes.

Emlékezel?

Gyermekkorunk rózsás világa ez.

Kevély tornyának sokszín ablakára

Rátűz az alkony csillanó sugára.

Két vén akác a kerítés megett,

A ház hűséges, sokvészlátta őre,

Békésen nézi a derült eget,

S az érkezőnek bókol jó előre.

Jó hintafánk az országútra les.

Emlékezel?

Gyermekkorunk rózsás világa ez.

S a kert, a régi kert! (emlékszel-e?)

Játékainknak lombos, hűs helye.

Tüskés fenyők, zöld bokrok árnyasában,

Szőlőszegélyes, füves utakon,

Ott szállt a fürge labda hajdanában,

Ott futkostunk, testvérek, egykoron,

Mind, együtt! (Ah, szemem könnyekbe vesz.)

Emlékezel?

Gyermekkorunk rózsás világa ez.

Emlékszel még a dörmögő vasútra,

Mely barna füstjét lombjainkra fújta?

Hát kint a Rákos-menti réteken,

Ahol fakardunk verekedni vágott,

Ahol sárkányunk szállott gőgösen,

Ahol tenyérbe zörgettük a mákot,

S töklámpát hordtunk, ha megjött az est.

Emlékezel?

Gyermekkorunk rózsás világa ez.

Jer, ülj le mellém, nyújtsd testvér kezed.

Melengessen csak az emlékezet!

Míg egymást átölelvén elmerengve,

Régmúlt napokba visszaifjodunk:

Kik elszakadtunk messze idegenbe,

Úgy érezzük, hogy mind együtt vagyunk.

Mind, mind, az is, akit a sír fedez.

Mért könnyezel?

Gyermekkorunk szent ihletése ez.

Abban az időben ezt tartottam a legjobb versemnek. Ennek minden sora igaz. Itt persze javítva van. A Szembe a Nappal kötetben sokkal gyöngébb.

A templomos házban

Mind elmentek, magam maradtam.

Köröskörül a hallgatás jár,

A csend meséit hallgatom,

Feszületes, fehér falak közt,

Nagy, hosszú, hűvös folyosón,

A templomból tegnapi ének

Hazajáró dallama búg ki.

Járok húnyt szemmel álmodón,

Feszületes, fehér falak közt,

Nagy, hosszú, hűvös folyosón.

És mosolyog, nevet a lelkem:

Fölül besurran s végigárad

A nyári napfény kacagón

Feszületes, fehér falak közt,

Nagy, hosszú, fehér folyosón.

Tüzek a ködben

A tájra száll nagy szürke köd.

Lelkemre száll nagy szürke bánat,

Megejtőn, némán, nehezen.

Anyám, én édes jó anyuskám,

Két könnyező szem néz utánad.

Van perc, mikor üres a templom,

Van perc, hogy elakad a zsoltár,

S magam vagyok nagyon, nagyon.

Anyám, én édes jó anyuskám,

Amikor te még velem voltál!

Vannak nehéz, gyilkos ködök,

Fojtogató nagy szürkeségek.

Ilyenkor lelkem zára nyílik,

S anyám, én édes jó anyuskám,

Hozzám látlak suhanni téged.

Kezed hajamat simogatja,

Élő szemünk egymásba mélyed,

A fájtató idő megáll,

S anyám, én édes jó anyuskám,

Bennem kigyúl a régi lélek.

Mert a mi lelkünk tűzi lélek,

Megolvad benne puha bánat.

Elmentél és itt vagy velem.

Anyám, én édes jó anyuskám,

Lelkem tüze lobog utánad.

Emlékezés az otthoniakra

A nevükre aranyos napfény

Ragyogja be mindig a lelkem.

Sokszor-szokszor gondolok rájuk,

S mindig mosolyos dallal telten.

És mindig újak énnekem.

Sokszor, mikor ködös az alkony,

Sokszor, mikor könnyes az este:

Suhogva bont szárnyat a lelkem

És suhanón száll messze-messze.

Olyankor hozzájuk megyek.

Hangtalan-halkan odalépek.

Olyankor elnémul az ajkuk,

És félig-sejtett sejtelemképp

Reszket a lámpa fénye rajtuk.

És nem tudják, hogy ott vagyok.

Olyankor megrebben a lelkük,

Mint halk szellőn fodra a tónak.

Valahogy a lelkemet érzik,

S nem is tudják, hogy rám gondolnak,

Csak összeragyog a szemük.

Nem is tudják, hogy láttam őket,

Nem is tudják, hogy köztük jártam,

Hogy megfürdöttem a lelkükben:

Gyümölcsillatú napsugárban.

S hogy csupa illat a szobám.

Hollók

Megúnom olykor a világot,

Megirtózom az emberektül.

Fekete hollók, búsak, némák,

Lelkem megszállják seregestül.

Lelkem megszállják seregestül.

Megülnek, mint egy száraz ágon.

Meg se rezdül az ág, csak elnéz

Havas, kietlen pusztaságon.

Havas, kietlen pusztaságon.

S egy emlék száll, egy fürge dallam:

S egy perc alatt mind elsuhannak

Fekete hollók hosszú rajban.

Ezt is nagyon értékeltem annak idején.

Este az ablakban

Valahol messze szól a zongora.

Bús régi nóta lágyan száll tova.

És mint az álom, mint a sejtelem:

Egy régi érzés meglep hirtelen.

A lelkemen minthogyha átsuhanna

A rétek lelke, az erdők sugalma.

Ah, szárnyra kelt az erdő, rét, halom,

S besurrant hozzám a tárt ablakon.

Valamit suttog bús akácfalomb.

Távoli dallam halkan egyre zsong.

Nagyon zeneinek éreztem. Ennek is megvan az élményi alapja: Gödöllőn Ilma néném házában az utcára néző kétablakos szobában volt a zongora. A családnak hol ez, hol az a nőtagja ült hozzá, én a ház előtt padon üldögéltem vacsora után és hallgattam az ákáclombokon keresztül. Akkor is szerettem már, azóta is a zongoraszót messziről.

Nocturnum

A hallgató, sötét szobában

Ülök hallgatón egymagam.

Belül reszkető némaság van,

Kint éjszaka, világtalan.

Szomorúságos kietlenjét

Nem járja dal, nem járja fény.

Világtalan, vak végtelenség,

Nem-dal, nem-fény, nem-tűz, nem-én.

Magamba nézek szomjas szemmel:

Úgy tele vagyok végtelennel,

Mint éjszakával a szoba.

Úgy színig zsong a Végtelenség,

Mint mézes kaptár csorgó csendjét

Mámoros méhek kórusa.

A napos hegy

Sziklák között az én világom.

Hallgatom a hegyek dalát.

Futó szellő felhozza nékem

A ködtakarta völgyfenéken

Verejtékezők sóhaját,

Csattogó csákányok zaját.

Csákányos, haragos karok,

Mért töritek a szürke bércet?

A fényes Élet ez a hegy,

Ide nem vezet út, csak egy,

Alulról ide sosem értek.

Ez a hegy csak felül ad ércet.

Ami nektek fáj, nekem is fáj,

Éneketek az énekem.

De szomorú a ti nótátok,

Kétségbeesett könnyes átok

Zokog belőle szüntelen,

Napfénytelen, örömtelen.

Testvérek, hívnak a hegyek,

Szédületes szirti szerelmek,

S a tűzzel-tüzes napsugár.

Itt a villámok lelke jár,

Itt a némák is dalra kelnek.

A magasságok énekelnek.

Ez teljesen kigondolt kép.

A torony kürtöse

Magasan fönt a bástya felett,

Állom, állom az őrhelyet.

Kezemben a kürt.

Állok és nézek nap-nap után.

Ideállított a kapitány.

Kezemben a kürt.

Odalenn hangos, zsivajos a vár:

Enyém a messzi, a puszta határ.

Kezemben a kürt.

Lesem, ha porzik-e asszu homokja,

Porló felhőből ha csillan-e kopja?

Kezemben a kürt.

Nyitott szem vagyok, napon, éjszakán.

Soha ide lopva, soha pogány!

Kezemben a kürt.

Bátran a vártán, haj ti vitézek!

Állom az őrhelyet. Állok. Nézek.

Kezemben a kürt.

Ez már amolyan harcos vers akart lenni, a Zászlónk körének gondolata. Egy temesvári versolvasó estén Kosztolányi azzal fordult hozzám, hogy ebben a versben, amelyet utolsónak olvastam fel, úgy sikerült kifejeznem a „keresztény éberséget”, mint még soha senkinek. Ma azt hiszem, hogy csak azért mondta ezt, mert valami kedveset akart mondani. Akkor azonban a kezdő költőnek, akinek még könyve sem jelent meg akkor, a már országos hírű író részéről ugyancsak jól esett ez az elismerés.

Liliput

Ahol járok, amerre nézek,

Aprócska nép sürög, zsibong.

Liliput ez!

A szálkalándzsás kis vitézek!

Futkos és nyüzsög és tolong

És kiabál hangos-keményen

Egyszerre mind,

S mindnél buzogány, bot, dorong.

Mind kiabál, nagyon, merészen.

Mind azt kiáltja: Én vagyok!

Egymást lesik

És gyűrkőznek birokra készen.

Földrebilincselt Gulliver,

Fekszem közöttük, magam ember.

Nézegetek,

S várom, hogy mikor ülnek el.

Ni, milyen sápadt valamennyi,

Lógó fejek, szűk homlokok.

Hát senki sincs,

Aki merne itt levő lenni?

Egy se akadna, senki hát,

Aki föl mer egyenesedni,

Fölnézni, föl,

S felhőkbe fúrni homlokát?

Hát kihaltak a férfiarcok?

Az egész-ember-homlokok?

– Liliput ez!

Liliputi apróka harcok!

Tüzel alattam a homok,

Türelmetlen tüzel a vérem.

Testvéreim,

Ezekkel volnánk rokonok?

És csendes-vígan dudorászom.

Úristen! mi lesz Liliputban,

Hahahaha!

Ha én a kötelem lerázom!

Voltaképp a Nyugatnak szólt, s ezt meg is érezte Karinthy: írt róla és kigúnyolta. Persze nem magammal hasonlítottam én össze őket, ha a versben úgy van is, hanem inkább a Prohászka-féle világgal. És persze később aztán nagyon röstelltem én ezt.

Kurucok tánca

Véreim, vígan! Koszorúba álljunk!

Lejtsük a lassút, ropjuk a frisset!

Három a tánc.

Véreim, vígan! Szól a zene nálunk!

Vígan, vitézek! Mi vagyunk a várba!

Frissen a sáncra, katona-táncra!

Kézben a kard!

Ragyog a jó vas, szikrát vet a dárda!

A kucsmánk rázzuk, úgy szaporázzuk.

Szóljon a nóta, dobogjon a bástya!

Lomha labanc

Lesi ám odale, hogy kifigurázzuk.

Ejhaj, vitézek! Senkitől se félünk!

Mi volnánk tántán idehaza itten!

Mienk a vár,

Minekünk hullott érte piros vérünk.

Ne búsulj, kenyeres! Uccu neki, frissen!

Mi volnánk tán a fejedelem népe!

Magyarok mink!

Kire néz, ha nem ránk, az a nagy Úristen?

Mienk ez az ország eleitül óta!

Mienk ez a föld! A tüze! A vére!

Uccu vitéz!

Pördüljön a tánc! Hagy szóljon a nóta!

Királyok igrice

Királyok igrice vagyok.

Király vagyok,

És királyoknak dalolok.

Én vagyok az új dalos Dávid.

Énekelem

A régi Ország új csodáit.

Amaz Országról dalolok.

Köröskörül

Csupa királyi lovagok.

Ez a királyok nemzedéke.

Homlokukon

Királyi kenet fényessége.

Fejükön fénylő korona

Ragyog, ragyog:

Az istenkéz sugár-nyoma.

Leomló bíboros ruhájok

Suhog, ragyog.

– Mi vagyunk a fölkent királyok.

Alattvalónk minden nekünk.

Minden mienk:

Az Ország a mi örökünk.

Lovagjai a Nagykirálynak,

Hű hősei

A hétszerszent-rejtelmű Grálnak!

A ti igricetek vagyok!

Király vagyok,

És királyoknak dalolok.

A Prohászka-féle gondolatvilág.

A belülvalók mécse (1912)

A mécses

Míg ifjú homlokunkon a hajnal koszorúja,

Amíg nevet a napfény és csodákról mesél:

Tárjuk ki a szívünket, hadd járja fürge szél,

És tűzzel simogassa az új nap arany ujja.

Mert szállton száll az óra, s az est jő könnyesen,

Sok bolygó tűz kísért és ingó, álnok árnyak,

És minden régi sírok rémei visszajárnak.

Akkor fáradt szemünket húnyjuk le csöndesen.

És gyújtsuk meg a mécsest, a belülvalók mécsét.

Tüzénél tágult szemmel láss ősi titkokat,

A percek suhanását, a könnyek születését

Titkát a titkos múltnak s a titkosabb jelennek

S az eljövendőségnek, és mindent, és magad.

És sírj egy csendes himnuszt a kettős végtelennek.

Erre a ciklusra hatott egy és más az előbb említett franciák közül: elsősorban Maeterlinck. Aztán még Rilke Stundenbuchja és Kosztolányi hangulatversei. Akkoriban volt legmelegebb az a barátság, amely Radványi Kálmánhoz fűzött, ő is jelen van a versek hátterében. Egyébként a nagyon fiatal papi léleknek – nem is problémáit – inkább hangulatait próbáltam kifejezni.

A remete a sivatagba indul

Az eljövendőség elébe

Nézd, erre csillog álnok aranyszeme

A büszke város tarka tetőinek.

Alvó fejükre csalfa Luna

Holt sugarát hazugul lehelte.

Nézd, nézd, a vízen csillog a csalfa tűz.

Lenn zúgva zúgnak nagy, szomorú habok.

Barátom, ideért az este,

Hangtalan árny ül a csónak orrán.

Mért alkonyult el hajdani hajnalunk?

Mért hallgat ajkunk egykori éneke,

Mely tarka tűzzel, ifjú fénnyel

Zengte be hajdan a vén világot.

Más kézzel űztük hajdan a gyors nyilat,

Haj, más inakkal jártuk az Éjszakot,

Midőn a sast emelte izmunk

Harcos ezüst sisakok fölébe.

Immár a harcok hajnala estre vált.

Kürtök riadtán nem magasul szívünk,

Csendes mosollyá, bús mosollyá

Régi dacunk tüze megszelídült.

Mi megfutottuk mind amaz utakat.

Mi már elértük zárt arany ajtaját

Az ismeretlen Istennőnek

S hét napot-éjet előtte vártunk.

Mi virrasztottunk és konokul kemény

Két ökleinkkel vertük a vaskaput.

S a nyolcadik nap hajnalában

Nyílt kapuján a titok kitárult.

Mi mindent láttunk. Láttuk a csarnokot,

S a táncos gyermek tarka szökéseit,

Hallottunk dalt a kék virágról,

Haj, a csak egy tavaszon nyilóról.

És minden elmúlt: víg tavaszok, tüzek,

Napfények, álmok, nagy riadó dalok.

S most (lám, minő sors!) nincs belőlük

Egy pici kis melegítő könny sem.

Most éjszakában, hallgatagon futó

Sötét hab árján siklik a halk hajó,

Nagy ismeretlen éjszakába

S hunytszemű árny keziben a kormány.

Mi lesz, mi nem lesz? – mit hoz a messzeség? –

Mit sző a Moira? – tudni nem istenes!

Hajtsuk hajónkat, én barátom,

Míg a karunk s evezőnk erősek.

Tán vár még új föld, új, fiatal csoda,

Új élet, új dal, újra-elindulás.

Az eljövendőség elébe!

Mélyre merítsd a kemény lapátot!

El kell menni a sivatagba

És szólottam magamhoz komolyan:

El kell menni a sivatagba!

Oda kell menni, ahol úttalan

Kemény nagy utak kanyarogva

Minden kijárást eltemetnek.

Hol szürkülő szegény szemednek

Könnyeket súg a sivatag.

Hol visszasírod bús magad,

S amiknek ízét elfeledted:

Ezüstös régi könnyeid.

Mert látod, oly rég eltemetted

A sírás szép szentségeit.

Ott majd az ég sóhajt feletted,

És zúg a porló hűs porond;

És barlangod fázó nyugalma,

S az éjszakák szúró szelén

A sivatag sajgó siralma,

S a sápadt, sárga esti fény,

Mely mindent, ami él körötted,

Bolygó nagy árnyékokra bont, –

S melyhez magad, bús árva pók,

Száz szürke szállal megkötötted:

Az egyesegyedülvalóság,

A hűvös percek, hideg órák,

A reszkető jég-csodarózsák,

S a holt dalok, a halkulók –

Mind-mind így fognak szólni hozzád:

Szegény fiú, most jó helyen vagy.

A sivatag jó és szeret

A sivatag susog veled,

Megsimogatja árnyas orcád,

S a múltak mostohája elhagy.

S melyek átkát hidegen hozzák

Rezzentő régi rossz szelek:

Az apadt-könnyű régi esték

Meghalnak mosolyogva a sivatag felett.

És újra fölfakad, ami hallgat régesrég,

A könnyek közt mosolygó régi ének,

S partján a könnyek áldott kútfejének,

Amit kutatsz remegve, aggva:

A titkot újra fölleled.

És elmentem a sivatagba.

A titok

I. Az idegenségről

Most így vagyok. Most egyedül vagyok.

Csupa idegen arcok körülöttem.

Most nem tudom, hogy mit keresek itt,

És úgy érzem, nagyon messziről jöttem.

Semmit sem értek. Minden idegen.

Oly messziről néz rám az életem,

És én úgy nézem és úgy bámulom,

Mint egy bánatos beteg arcot

Egy jégvirágos távol ablakon.

Oly idegenül integet felém,

És a szemében annyi titok fázik,

És annyi könny és annyi félelem.

Oly nagyon én, és olyan nagyon másik!

Valamit mond is, zengő susogással,

S az olyan, mint egy bús gyerekszobás dal:

Rég elfeledtük gügyögő szavát,

Csak egy-egy dalos foszlány téved olykor

Valami nagy-nagy messzeségen át.

És ez az arc ilyenkor mindenem.

Mert nem igaz, hogy még mások is vannak:

Az egész élet ez a kis szoba,

Ezek a régi halkszavú hatalmak,

És ez a fázó, hangos hallgatás,

És ez az arc. És semmi, semmi más.

Egy könnycsepp, és egy tágra nyílt tekintet:

Ez az egész. És abba belenézzük

Az életünket.

II. A másikomról

Tudom már, hogy láthatatlan vagyok,

Hogy láthatatlannak születtem.

Azért van, hogy az emberek

Úgy elnéznek mindig fölöttem.

És nem kapott hangot az ajkam,

Kiáltanom is hasztalan.

Egyedül járom a világot,

Látatlanul és hangtalan.

Valaki áll a helyemen.

Egy másik. Azt mindenki látja,

És mindenki ahhoz beszél,

És az mindenkinek barátja.

És az beszél az emberekhez

És a szemükbe mosolyog.

(Egy idegen, egy nagyon-másik!)

S mind azt hiszik, hogy én vagyok.

III. Akikről azt hiszik, hogy én vagyok

Sokszor van úgy, hogy mindent értek.

Ilyenkor a szemébe bámulok

Annak, aki csak árnyék és kísértet,

Aki az én helyemen áll.

Akiről azt hiszik, hogy én vagyok,

És aki idegen, mint a halál.

Ó áldott, áldott ködsüveg!

Mosolygó maszkom, víg búvóhelyem.

Milyen halott vagy, milyen jéghideg!

Szúró szemedből olyan fény rezeg,

Mint egy csikorgó téli éjjelen

Felhők mögött halódó holdsugáron.

De én szeretlek, én mégis szeretlek,

Szegény bolondos árnyék, néma párom,

Bús álcám. Hisz csak te vagy az enyém.

Enyém az arcod és enyém a lelked,

Álomkóros, fehérlő, furcsa lelked,

És nekik mégis te vagy én.

Mert sokszor oly jó megbújni mögéd

És érezni, hogy eltakarsz,

És úgy nézni a nagy világba szét,

És mosolyogni nagy-nagy szeretettel,

Megbékélt, boldog remeteszemekkel

Mindent, ami zsivajgás és mindent, ami harc.

Lásd, én álarcom, én azért szeretlek.

És néha, álmok árnyas estelén:

Úgy tűnik idegen arcod elém,

Mint azok elé, akik rádnevetnek,

S az én nevemet nevezik nevednek,

És azt hiszik, hogy te vagy én.

IV. A sírásról és a nevetésről

Ma más vagyok, mint tegnap voltam.

Valami nagy széltől sodortan,

Ma megbotoltam.

Amikor újra egyenesre keltem,

És amikor magamba néztem,

Csupa csodára leltem.

Gonosz szél, rossz tavaszi szél!

Mióta lelkemre leheltél,

Bennem két ember él.

Mióta veled versenyt fütyörésztem,

Azóta más lett a sírásom

És más a nevetésem.

Mióta ma a napba néztem,

Azóta nevet a sírásom,

Azóta könny van minden nevetésben.

És most már sírni nem merek,

Mert félek a torz kacagás arcától,

Hogy vigyorogva rám mered.

És nevetni is elfeledtem.

Jaj, hiszen sírtam, mikor nem akartam,

És minden sírt, mikor nevettem.

Nagy csoda ez, hogy két lélekre váltam.

A régi lelkem még most is piros,

Hisz hajdan a hajnalban jártam.

A másikon nagy, sűrű fátyolok.

Minden lépésem egy nehéz csoda,

S minden titok.

V. A könny születéséről

O felix culpa, quae talem

ac tantum meruit Salvatorem!

(Szt. Ágoston)

Boldog a bűn és érdemtelen áldott,

Mert semmiből teremt egy új világot.

Boldog a bűn, mert ő szüli a könnyet

És százszor szent a könny.

És másom nincs, csak a könny, amit sírok,

Egyetlen ősi örököm.

Nincs másom. És az sem enyém,

Az én könnyem nagytitkos messze tenger,

És én úgy állok partja meredekjén,

Félve és fázva, félig-húnyt szemekkel.

És a szemem lehúnyni sem merem,

Mert a tengeren sziszegnek az éjek,

És elzsibbaszt egy szörnyű félelem;

És a szememet kinyitni is félek.

És úszni kellene és nem merek,

Hiába hívnak messze tengerek;

Csak reszketek, vacogva reszketek.

És, jaj nekem, egyhelyben állok.

A bűn az áldott.

Mert eljön és az óriás vizeknek

Örvénylő mélyére merít,

És tágra nyílt szemeim elé hozza

A mélységek rejtelmeit.

Megmutat mindent ott lent a fenéken,

Hullám alatt, kövek megett,

És úgy találom meg enmagamat

És úgy találom meg a könnyeket,

És ama világos világot.

A könny, a könny ezerszer áldott!

VI. A könnyről

A könnyben van az élet.

Most megtaláltad. Lásd, ez a titok.

Milyen egyszerű, Istenem!

És mégis mennyit futsz, amíg eléred,

S utána hányszor nyúlsz, míg megfogod!

És most megszűnt a küzdelem.

Most álljunk meg. A harc most elpihenhet.

Kint a tengeren még vijjog a szél,

De mi pihenjünk. Le az evezőkkel,

Ez itt a rév, ez itt a cél.

Kinn kék vizen kéklő sajkák suhannak,

Veri a vizet sok serény lapát.

Ki napkeletnek, ki az alkonyatnak,

Mind megy keresni a kincses hazát.

Mi nézzük őket a hullámtörésről,

Ahol a szél se zúg.

Voltunk mi is sajkás legények,

Csikorgott ránk is a vitorlarúd,

Hozzátörtünk mi is az evezőhöz,

Bennünk is dalolt mese-száz-ígéret,

Bennünket is csalt csoda-tűnő-álom,

Boldogszigetek és énekes élet, –

Most vége. Most ülünk a parti páston,

S pirosló napfény játszadoz velünk.

Egy cseppnyi víz most a mi tengerünk.

VII. A messziről szóló ének

Ismeretlen lomb alatt

Fakó földön, fakó szívvel,

Ültem, ültem egymagamban,

Mint az árnyék, mint az este,

Néma-könnyes őszi este.

Ültem-ültem és zokogtam.

És fejemre halkan hullott

Sárga, zörgő, holt levél.

És csak ültem könnyesen,

Mint a fázó őszi alkony,

Mely besírta vállam, arcom

Hűvös könnyel, holt levéllel.

Messzi-messzi csak csilingelt

Csalogató messze nóta.

És én mindent elsirattam:

Harcot, álmot, életet.

Ez a minden-siratás!

Három nap és három éjjel,

Mint az árnyék, mint a felhő,

Ültem ottan és zokogtam.

Harmadik nap virradóra

Mind a könnyemet kisírtam.

És az ének messze-messze

Egyre csengett, egyre hítt.

Hajnal égett mindenütt,

Harmadik nap virradóra.

És a dal hangosra harsant,

És nekem a holt avarból,

Nem tudom hogy, nem tudom mért,

Lábra kellett állnom ottan,

És a két karom kitárni,

És dalolni hangosan.

És az ének egyre hítt.

Nem tudom ki, nem tudom hogy,

Átkarolt két meleg karral

És kezem kezébe vette,

És elindult, arra indult,

Amerről a hajnal égett,

Amerről az ének csengett.

És én mentem hangtalan.

És megállnom nem lehet.

Most is itt van, mindig itt van,

Most se tudom nem követni,

És az arcát most se látom.

Azt az útat, hunyt szemekkel,

Énekszóval, tárt karokkal,

Most is járom, egyre járom.

És az ének egyre szól.

VIII. Az estéli látogatásról

Nagyon, nagyon szeretlek.

Olyan nagyon jó volt az este.

Lelkem didergő, durva dér

Zord zúzmarával rég beeste:

Száraz és szürke rút közöny.

Mind ami volt bennem fehér,

Szürkére vált és szomorúra,

Elzsibbadt minden örömöm,

S megülte síváran a lelkem

Hétköznapok beteg borúja.

Oly rég, oly rég nem ünnepeltem.

Oly rég nem gondoltam reád.

Sok-sok napot és éjszakát

Zsibbatagon, könnyes-bolondul

Nélküled dideregtem át.

És Te azért el nem feledtél.

Rossz, langyos vizet, undorodva,

A szájadból ki nem vetettél.

Te vártál rám és megkerestél.

És mikor tegnap hazajöttem,

Hideg és síró őszi estén,

És sírva, fázva, megtörötten,

Magamtól csúffá csömörlötten,

A lámpát lassan eloltottam

És végigdőltem ágyamon:

Akkor a bús sötétben, ottan,

Lassan, lassan, hallgatagon,

Az ágyam szélére leültél.

Jól láttalak a szikra-tűznél,

Mely két szemedből égetett

És fölgyújtotta a lelkemben

A hamvadó nagy tüzeket.

Néztél, néztél, Te mindig engem,

És én csak téged néztelek.

Szinte hallottam sisteregni

A tüzeket a sötétségben,

És tudtam, hogy valami elmúlt,

És újra sírtam, újra égtem.

És szüntelen, ezerszer, mindig

Csak ezt susogtam: Édesem!

És lázzal tüzelő kezem

Simogató kezed kereste.

És megcsókoltam lázasan.

És könnyesen és boldogan

Úgy aludtam el akkor este.

IX. A fészekről

Te vagy a fészek,

Puha vagy, édes és meleg,

S én oly keveset gondolok veled,

És oly sokszor máshova nézek.

És megvetem a régi fészket,

A régi meleget

És a régi egyformaságot.

Szédülő fejem vándorolni késztet,

Keresni más vidékeket,

Szivárványszínű új világot

És ismeretlen fészket.

És elmegyek, örök elégedetlen,

Hazátlan bújdosó gyanánt,

És sose tudom, mért sírós a kedvem,

És nem tudom, mi bánt.

És szállok, szállok, messze földeken

Szüntelenül és pihenéstelen,

És egy sajgó vágy egész életem:

A régi fészek melegére.

És Te vagy az anyamadár,

És én vagyok pelyhes fiókád,

A csupa-vakság, a csupa-mohóság,

Aki mindig máshova vágyik,

Akit hív minden félhomály.

És botorul és elbizottan

Kiszállok bizakodva, bátran

Nap-nap után. És Te utánam

Sírva nézel és gondsújtottan.

És én nyugalmat nem találok

Sehol a végtelen világon.

Mert ott sír bennem, bárhol járok,

Aggódó, fájó csipogásod

Hívogató, síró zenéje.

És mindenhonnan visszavágyom

Szerelmes szíved melegére.

Te vagy a sziklaszál,

Melyen a fészkem épül.

Amely az apró dombok tömegébül

Messze-magasra szökken és magában,

Egy-óriás-magában áll.

S kíváncsi szárnyam, kandi lábam

Akárhová visz engemet,

Csak körötted keringhetek,

És nem lehet távozni tőled

S nem-látni téged nem lehet.

Bejárhatom a rég halott időket,

És lelkem messze jövendőkbe szállhat:

Nem lehet vissza nem kívánni

Amaz egyetlen sziklaszálat.

Te vagy a Hegy.

És a hegyet nem lehet túlrepülni.

Te vagy a Völgy.

És a völgyből nem lehet kirepülni.

Te vagy a Lég.

És a leget nem lehet átrepülni.

Te vagy a Föld.

És a földről nem lehet fölrepülni.

És Te vagy a Határ.

Csak tebenned lehet repülni.

Itt nem lehet és nem szabad,

Csak szépen, csendesen megülni

És énekelni és örülni.

Mert Te vagy minden: a szirt és a fészek

S a szerelmes anyamadár.

X. Az egyedülvalóságról

Oly boldogság egyedül lenni!

Én el akarok hagyni mindent,

Énnekem nem kell senki, semmi.

Zsibbaszt a zaj, fáraszt a nyüzsgés,

Nem kell az öröm lobogása sem.

Énnekem nem kell senki, semmi,

Csak magam és mennyei másom:

Az én szerelmesem.

Olyan édes egyedül lenni!

Mikor a magamé vagyok,

Mikor a zavaros özönben

Egy kis pontot találhatok,

Egy sziklát, ha parányit is,

Ha szürkét is és hideget,

De olyat, amely nem inog.

És mikor onnan nézek a vizekbe,

És hallgatom, hogy zúg a szennyes ár,

És hazatérek megpihenni,

Mint alkonyatkor a fáradt madár.

Oly édes odahaza lenni!

És magamat kitárom,

Akár a szentély ajtaját,

És úgy gyűjtöm a perceket,

A napot és az éjszakát,

A hajnalt és alkonyatot,

Napfényt, mosolyt és könnyeket,

És mindent, mindent, ami fény,

Ami meleg és ami élet.

És bent a szentek-szentje rejtekén,

A hétlakatú vasajtó megett,

Ott összehordom mind a kincseket,

Mint virágport a méh,

És egy világot alkotok belőle,

Amit meg nem lát soha senki,

mert ez a világ a kedvesemé.

Oly jó ama világban lenni!

Mert ott vele vagyok.

Ő ott van, ő mindig velem van,

És gyakran mosolyog.

Valahányszor magamba nézek;

Ő mindig újra megszületik bennem,

És ő egyedül az enyém.

És énnekem ővele lennem

Nem embernek való gyönyör;

Hogy néha azt hiszem, hogy el se bírom,

Olykor már azt hiszem, hogy összetör,

S édességétől meghalok.

Hisz én oly gyönge és oly gyáva

És olyan nyomorult vagyok!

Az én szegény ember-szívemnek

Nagyon-nagyon sok az örömből ennyi.

De ő, az édes, szeret engemet,

És mindörökre az enyém.

És mindörökre átölelve tartja lelkemet.

Oly édes, édes vele lenni!

XI. A bús testvérekről

Bús véreimre gyakran gondolok,

Mikor leszállnak árnyas alkonyok,

És én a két karomra hajtom

Mélységeidtől mámoros fejem

S ami magamból még bennem maradt,

Egy halk sóhajban elsóhajtom:

Ilyenkor lep meg az a gondolat,

Fájón és csendesen.

Előttem halvány, beteg árnyak,

Feketén, fázón, porlepetten.

Ezek az én testvéreim,

Akik árván, bolyongva járnak

Bizonytalan ösvényein

Kétesvilágú éjszakáknak.

Ezek, akikért sírva sír a lelkem.

Csalóka hold halottas fénye

Reszketve rémlik útjukon,

De ők nem néznek az ösvényre:

Lehunyt szemmel mennek vakon.

Minden kőben megbotlanak

És minden követ megkerülnek,

S kezdőpontjára a nagy útnak,

Honnan indultak ama nap,

Százszor is újra visszajutnak.

Az útszélen gyakran leülnek

És sírnak, sírnak hangosan.

És ami sajgó siralom van

A létben és az elmúlásban,

Mind benne van könnyé omoltan

Abban a csukló zokogásban.

És ott kell nekik ülni, ülni,

És könnyező kövekké válni:

Mert nem tudnak könnyeket letörülni.

És soha többé föl nem fognak kelni

És már mindig csak sírni fognak:

Mert sose tudtak énekelni.

Mert elfeledték, mért indultak el.

Elfeledték, hogy mit akarnak,

Hogy valamit keresni kell.

És mert akkor se tudták, mit kerestek,

Azért szegények, szikkadozó magvak,

Az út kövére estek.

Ezért hulltak el mind szegények:

Nem tudták, hogy téged keresnek.

Azért szállnak rám síró alkonyok,

Azért sajogtat síri ének,

Ha rájuk gondolok.

XII. Siralmas ének a kerítésen

Odabenn bimbófakadás van.

Tüzel az ég,

És fürdik minden napsugárban.

Jaj, és az ajtó zárva van,

Jaj, és az ajtó zárva van!

Odabenn szín, fény, tűz nevet,

Mosolyog minden,

És engem minden kinevet.

Jaj, és én nem tudok bemenni,

Jaj, és én nem tudok bemenni!

Pedig a kert is az én kertem,

Mind a virág.

Én ültettem és én neveltem.

Jaj, mégis idekint vagyok,

Jaj, mégis idekint vagyok!

A kertem ma kitagadott,

Világnak űzött.

Ma hazátlan koldus vagyok.

Csak kerülgetem a kerítést,

Csak kerülgetem a kerítést.

Ó jaj, ez a könnyeim átka.

Nevet a kert,

És aki sír, az előtt zárva.

Odabent sírni nem szabad.

Odabent sírni nem szabad.

A könnyek, a könnyek átka ez!

Bús száműzött én,

Mind a két szemem könnybe vesz,

És, jaj, nem tudom letörülni;

És, jaj, nem tudom letörülni!

XIII. A látogatásról

Lásd, tudtam, hogy ma újra eljössz.

Hogy kopogtatni fogsz s betérsz

Botorkáló bús gyermekedhöz.

És amikor már este volt

És ott kint, úgy, mint az én arcom,

Bús boldogsággal mosolygott a hold,

Éreztem, hogy valaki ott áll,

Hogy ott állsz kint a küszöbön.

S Te ajtómon bekopogtattál.

És akkor némán, nesztelen

Bejöttél, betetted az ajtót

És megálltál szemben velem.

Néztelek és az ajkad lestem.

De Te csak néztél szótalan.

És akkor a lábadhoz estem,

És úgy sírtam keservesen.

Te jobbkezed fejemre tetted

S megsímogattál csendesen.

Szerettem volna porrá lenni,

Hogy rám taposs, hogy rám taposs,

És lépted alatt énekelni.

Nem, édes, én nem vagyok az,

Nem, én nem vagyok. Menj ki tőlem;

Menj, menj! Hisz vár ezer igaz.

Várnak a méltók és a szentek,

A fehérlő homlokukon

Elsurranó kenettel kentek,

Akiken a jeled ragyog.

Azokhoz menj. Mit akarsz nálam?

Édes, lásd, én nem az vagyok.

Én rossz vagyok. Én nem szeretlek,

Szemedbe nézni nem tudok.

Csak – szeretlek. Nagyon szeretlek.

Csak el ne menj. Csak el ne hagyj.

Hova leszek nélküled? Nem eresztlek!

Foglak, én Uram, hogy enyém maradj.

XIV. A jegyes éneke

Uram, ölelj magadhoz engem.

Ma valami sír a szívemben.

Sohase voltam még ennyire gyermek.

Édes, ölelj meg!

Ma olyan súlyos a fejem.

Valami nagy könyörtelen

Siralom hajt ma arcod melegéhez,

Ölelj meg, édes!

Hidd el, ma nagyon megérdemlem.

Ma nem volt órám könnyezetlen.

A tűzostorok ma velőkig vertek.

Édes, ölelj meg!

Hiszen igaz, hogy gyáva voltam,

Hogy már-már majdnem elbotoltam,

De mégsem mentem más tűz melegéhez.

Ölelj meg, édes!

Tudod, hogy mégis talpra keltem,

Tudod, hogy eléd térdepeltem,

Amikor hívtak hazajáró lelkek.

Édes, ölelj meg!

Két konok lázadó kezem

Alázattal összeteszem

S letérdelek az ágy fejéhez.

Ölelj meg, édes!

S imádkozom: Ölelj meg engem,

Máglyát gyújts repeső szívemben,

Máglyát, amelyen fehér tüzek kelnek.

Édes, ölelj meg!

XV. A várásról

Látod, én kisgyerek vagyok.

Ha nem jössz, én sírok utánad.

Úgy várlak téged, mint édesapámat.

A kiskapuig elédszaladok

És ott a kis padon

A kerítésre fölkapaszkodom

S úgy lesek ki az országútra

Az orgonabokrok felett,

Hogy jössz-e már. Lihegve, futva,

Ujjongva eléd szökdelek.

Te messziről már csókot hintesz,

Egy mosollyal magadhoz intesz,

S ha tárt karokkal, kipirultan,

Nyakadba ugrom s átölellek,

Megcsókolod borzas hajam

És mondod: Én kicsi fiam!

És azután oldalad mellett

Megyek befelé büszkén, boldogan.

Hívón nevet a lámpa odabenn

És az arcunk ragyog,

És Te odabenn cukrot adsz nekem.

Mert lám én kisgyerek vagyok.

XVI. A sétálásról

Néha a kezem kezedbe fogod

És sétálni viszel.

És én olyankor oly boldog vagyok!

Mogorva házak ránknevetnek,

Tarágú fák bókolva integetnek.

Amerre megyünk, minden énekel.

Belemosolygok csendesen

Arcukba mind az embereknek,

És hangosan és édesen

Lám ilyenkor rám mind visszanevetnek.

Oly jó így mosolyogni szét

S így járni-kelni a világban,

S érezni mindig melegét

A Te édes, erős kezednek.

És én mindegyre kérdezgetlek.

Amit csak látok szerte-szerte,

Százfélét összekérdezek,

Száz kérdést, tarkát és gyerekeset.

És Te felelsz komolyan egyre.

Mindig felelsz és meg nem únod

A kába kis kérdéseket.

És velem jössz, mikor a völgybe vágyom,

És jössz, ha hívlak, föl a hegyre.

S ahova széles e világon

Gyerekésszel kívánkozom,

Elkísérsz minden utamon.

S amit csak kérdezni tudok,

És ami pecsétes titok,

Te megtanítasz mindenekre.

Így hullnak szerteszét a kárpitok,

S mögéjük messze-messze látok,

Így lebbennek föl mind a fátyolok,

És fölmerülnek idegen világok.

És én csak bámulok,

Mindent és magamat és téged.

S míg melletted szorongva lépek,

Minden porszem beszél, amerre járunk.

Kézen-fogva mi ketten így sétálunk.

XVII. A hűséges hűtlenségről

A szemem sokszor hűtelen.

Sokszor az idegenbe téved.

Pedig tudom: Te vagy az Élet,

Te vagy a Szerelem.

De lásd, Te messze vagy,

Akkor is, mikor beszélek veled,

Akkor is, mikor megérintelek,

Akkor is, mikor a kezem fogod.

És olyan szédítő a forgatag!

És látod, szerteszét körültem

Olyan sok égő tűz lobog!

Ó én erősen tartalak,

De hogyha néha megszédülten

Megroskadok és megcsuklik a lábam,

S megperzselem az ujjamat,

Nem, nem az ujjamat, a lelkemet,

Úgy-e tudod, hogy az nem én vagyok?

Hogy én akkor is, ott, az éjszakában,

Amely rámhull és eltemet,

Akkor is, mikor elsodornak

És visznek haragos habok,

Úgy-e Te tudod, hogy mindez hiában,

Hogy én akkor is a tied vagyok?

Mert látod, én nagyon, nagyon szeretnék,

Én fogom a kezed,

De a szemem, a két szemem

Még nem egészen a tied,

Mert nem egészen enyimek még.

Tudod, ha csak egy szemem lenne!

És másfelé nem nézne sohasem,

Csak befelé, befelé mindig!

És mindig a Te arcod égne benne!

De így, látod, százfelől hintik

A sugarat rám emésztő tüzek,

S két szememben, e két gonosz tükörben

Száz csillanó csillagra törten

Táncolnak és tündöklenek.

És százfelé húznak, cibálnak

Sodró szelei a világnak,

És én százfelé szakadok,

De az nem én vagyok.

És tudom: én vagyok a vétkes,

Az én hívságos két szemem.

Lásd, épp ez az, ami a lelkemen

Ilyenkor marcangolva tépdes.

Betegje, rabja én e rossz szemeknek,

Tudom, hogy csak téged szeretlek,

S tudom, hogy bántalak.

Lásd, ez nagyon kegyetlen gondolat.

És rám talál a tüzeken keresztül

És kemény karmait lelkembe ássa.

És nem tudok gondolni másra:

Ilyenkor szüntelen rád gondolok.

Akkor vagyok a tied mindenestül,

Amikor hűtelen vagyok.

XVIII. A tűzben való

Szúró szikrák arcomba egyre hullnak,

Sziporkázók és égetők,

Mint fojtogató, tüzes ujjak

Homályosuló szemeim előtt.

Jaj, ne engedd, hogy megvakuljak!

Sajgó pilláját tüzelő szememnek

Simítsa meg simító, hűs kezed,

Borítson el szentséges árnyad,

S amerre szerte-szerte járnak

Szemeim, e bolygó tüzek,

Uram, takard el, jaj, takard el

E tarka és tüzes világot.

Mert bennem egy vulkánt kavart fel

Védtelen ért villámcsapásod

Háborgani.

A lelkemben most máglya ég,

Szavaim parazsas igék,

Izzó zsarátnok a lehelletem.

S arcom körül szálldosnak szüntelen

A tűzimádók káprázatai.

Csak én magam maradtam tűztelen.

Mert énnekem a tüzek fájnak.

És én tudom jól, én eléghetek,

Tüzes rostélyán az őrült világnak:

De egy parányi meleget,

Csak egy szikrányit, csak egy lehelletnyit,

Csak amennyi egy ázott verebet

A tenyeremen mozdulásig enyhít,

Még akkor sem érezhetek.

Mert megérintett a kezed.

Szememen égnek ama hűvös ujjak,

A dalolók, az édesek.

És tüzes estén, lángos hajnalon

Én csókolom, én sírva csókolom

A Te kezed, a Te kezed.

Jaj, ne engedd, hogy megvakuljak!

XIX. A visszanézésről

És ne engedd, hogy visszanézzek.

Csak azt, csak azt ne engedd,

Hogy visszanézzek.

Az én parázsló pártos két szememnek

Én törvényt tettem.

És két kőtáblát, hideget,

Kemény kezembe vettem.

És szóltam: A hegyek megett

Énekek zúgnak, szárnyasok, nagyok,

S én nézni akarom a hegyeket,

És énekelni akarok

Harsanó hegyi éneket,

És magamnak örök dallá idézni,

Hogy én legyek a Te dalod.

És nem akarok visszanézni.

Te láttál, mikor lemerültem

A zúgó vízbe, ama szent habokba,

S a tüzes vízben elmerülten

Te láttál ott dalolva és zokogva.

És hétszer csaptak rajtam át

A szentséges habok

És hétszer mostak végig-végig,

S Te tudod, hogy rólam minden levált,

Hogy most már énekes vagyok,

Hogy most már mind a dalok a tiéid.

Én így születtem: vízben s tűzben.

S most már itt voltam az innenső parton.

Odaát éppen sírt az álmos alkony,

De itt a hajnal fénye égett.

És én kemény mellemre tűztem

A két kőtáblát, (én kincsem és pajzsom)

És elindultam a hajnali tűzben.

És Te tudod, hogy megláttam az útat:

Azóta járom.

Hogy eldobtam a bimbós koszorúkat,

Csak egy vesszőm maradt,

Keményen és kopáron,

És most esengve várom, egyre várom,

Hogy vesszőmön virág fakad.

És eleitől fogva tudtam,

Hogy visszanézni nem szabad.

Pedig látod, a két kőtábla

Már olyan sokszor megrepedt.

Mert tétován sokszor megállva

Elernyedtek e bús kezek,

S lecsúszva föld fakó porába

A két szent tábla könnyezett.

És olyan sokszor zúg a szélben

Valami fáradt félelem.

Azért ne engedj visszanéznem,

És lásd, azért maradj velem.

XX. A kiáltás elől való futásról

Mert utánam kiáltanak.

Mint sötét szobák bús öléről

Nehéz szavak morajlanak.

Vacogó foggal, fázva, félve,

Szegény, ijedős kisgyerek,

Reszketek, sírok a sötétbe.

És valami vad félelem

Megfogja a szívemet néha,

És futni kezdek hirtelen.

Futok, futok, amerre látok,

Amerre téged sejtelek

És a szerelmes napvilágot.

És utánam kiáltanak,

Sötét szobák hideg zugában

Testetlen rémek rajlanak.

És én futok, lélekszakadva,

És hozzád, apámhoz futok

S reszketve ugrom a nyakadba.

Melledre hajtom arcomat,

Görcsösen magamhoz szorítlak

És úgy sírom ki magamat.

És minden rémek alszanak.

XXI. Az oszlopról

És tőletek is messze mennék,

És magamtól is messze mennék,

Egy nagyon forró nap után,

Egy nagyon hűvös éjszakán.

És messze mennék, nagyon-nagyon messze mennék.

Nem látna senki és nem sírna senki.

És ott nem volna semmi más,

Csak az ajkatlan sárga sivatag,

És csak a sápadt örök ég,

És a végtelen ég alatt

A halott messzeség,

És véghetetlen hideg hallgatás.

És megépíteném az oszlopot,

Nagyon kemény, konok kövekből

Építeném az oszlopot.

Mik ott születtek messze éjszakon,

Hol tarka tavasz sose pezsdül,

Ahol nem látni a napot.

Ottan születtek, szúró szirtfokon,

Magasan és magányosan,

És úgy meredtek az örökös éjbe,

Mint kővé vált kín, komoran,

S úgy nézett rájuk a mélység sötétje,

Mint lélekből a kétségbeesés.

Ilyen köveket hordanék fel és

Úgy építeném meg az oszlopot.

Aztán várnék egy iszonyú napot,

Amikor haragszik az Isten,

S irtóztató, irtó ítélet,

Villámok és vesztő szelek

Tombolnának a föld felett,

Mikor reszketne minden élet:

Akkor fölmennék óriás oszlopomra,

És megállnék magányosan,

És lenéznék a pusztulás tüzébe,

És villám tüze tűzne homlokomra.

És szólnék: Én vagyok a béke.

XXII. Kemény parancsolat

Akarom, hogy szabad légy. Oly könnyű és szabad,

Mint fényben és illatban megillanó madárka.

Hogy úgy fürödj belé fiatal napsugárba,

S légy mint a lepke szellő s a vidám virradat.

Akarom, hogy szabad légy. Hogy mint egykor kiléptél,

Bot és köpönyeg nélkül, szökdelve, könnyedén,

Dallal és bizalommal, az útnak kezdetén,

Akarom: menj, s ne állj meg az út koldus felénél.

Mindent elvess magadtól. Csak ama citerát

Tartsd meg, mellyel az útnak dalát dalolta ajkad.

Királyi koldusságod meze ragyogjon rajtad,

És verje újra ujjad a királyok dalát.

Légy bátor újra bízni. És minden renyhe láncot

Repessz örökre ronggyá. Hogy mindent porba rázz,

És úgy szökellj az útnak, mint fürge óriás,

S inaid vígan ropják az áldozati táncot.

Rút béklyó már ezentúl nem nyűgzi tán kezed,

Megolvad mind a vas dalodnak új tüzétül,

De lásd: még ölelőn és sárgásan sötétül

Csuklódon egy aranylánc. S jaj, tűzből született!

Alattomos arany, forróbb a vad tüzeknél.

Lágyan csókolja csuklód, zsibbasztja izmaid,

Virágszemeivel szemed közé vakít.

Lásd: ez az a bilincs, amit te nem kerestél.

E lánccal vonna még az elhagyott világ:

A zárt ajtó, amelynek vérhulló-fű a nyitja,

A feneketlen árok, amelynek nincsen hídja,

S ijedt mesék susogják, mi rejlik odaát;

A testvér gyöngyvirágok, amikhez sose nyúltál,

Amik elől lezártad a pilláid korán,

És az az esti illat, mely rádsuhant puhán,

Ha néhanap szelíden ernyedtre alkonyultál.

De én nem akarom, hogy a szemed lezárd,

És én nem akarom, hogy most elalkonyodjál,

És hogy megállj pihenni a nehéz lótuszoknál.

Akarom, hogy felpattanj és a karod kitárd.

Akarom, hogy szabad légy. Talpad alá teperjed

A virágok varázsát. Hadd hulljon a szirom,

És illanjon az illat: virág légy, akarom,

De bontatlan maradjon titokszín csodakelyhed.

Lásd, titkos távolokból keményen szól az ének,

És nagyon és riasztón nagyot akarok én:

Úr légy, azt akarom, mosolygó és kemény,

Mert királynak születtél s királyok mesterének.

Mérföldes mutatónak, oszlopnak hívtalak,

Magasraemelt karnak, előrenyújtott ujjnak,

Harsonának, amelytől vér és velő kigyúlnak,

És koszorúba gyűlnek a kóbor sugarak.

És hogyha sírna benned a haldokló virág még,

És ha a vállad roppan, ha csikordul a csont:

Kezed szorítsd ökölbe, és lábdobbantva mondd:

„A holtaknak a holtat! Te, akarom, király légy!”

XXIII. A második születésről

Szűk ösvényen magamban járok.

Jobbról árok, balról is árok.

Ködben és porban, fázva, félve,

Járok, didergek sok-sok éve.

Világtalan vakon születtem,

De már tudtam, hogy látni lettem.

Amikor még csak félig voltam,

Az egész életet daloltam.

Sárban jártam, sivár sötétben,

Keserű könnycsepp volt az étkem.

Százszor elestem, százszor keltem,

Sótlan kenyerem sírva szeltem.

És didergőn, sírón, rekedten,

Én akkor is csak énekeltem.

Tudtam, hogy egyszer odaérek,

Hogy egyszer enyém lesz az Élet.

Elalszanak a csalfa lángok,

És megölelem a világot.

Hogy egyszer, egy hívatlan esten,

Megszületik bennem az Isten.

S amért az ösvényt végigjártam,

És meg nem álltam, sose álltam,

S ha rongyosan, ha megtiportan,

Mindig az Egészet daloltam,

Himnusza lettem tűznek, fénynek:

Éneklő tűz és tűzi ének.

XXIV. Az örömről

Minden rózsa szent legyen.

Minden bimbó kifeseljen,

Minden virág illatozzon.

Minden rózsa szent legyen.

Minden ember vigadozzon.

Dal nevessen mindenütt,

Nap nevessen mindenütt.

Minden ember vigadozzon.

Minden ember lelje meg

Minden vágya teljesültét,

Minden bimbó pattanását.

Minden ember lelje meg.

Minden lány legyen menyasszony,

Minden férfi vőlegény.

Piros legyen minden arc.

Minden lány legyen menyasszony.

S én mindenhol ott legyek.

Vígan minden vígadóval

Sírva minden könnyezővel,

Én mindenhol ott legyek.

Énnekem ne jusson semmi:

Én örüljek ővelük,

Én daloljak ővelük.

Énnekem ne jusson semmi.

Minden öröm örömöm.

Énnekem ne jusson semmi.

Csak a mások mosolygása.

Minden öröm örömöm.

XXV. Mennyegzős ének

Nem! Gyűlölöm a lemondás igéit,

Minden fél-élet átkozott legyen!

Nem kellenek a félszemű hunyorgók:

Én óriásra nyitom a szemem,

Hogy beleférjen minden, ami fény,

És ami tűz, mind a lelkembe égjen.

Átkozott, aki lehunyja szemét

És megbújik penészes pincemélyen.

Nem! Ez a könny nem a letörtek könnye,

Akik siratnak pernyés perceket,

És nem a bágyadt bénák reszketése,

Akik nyögnek egy zárt ajtó megett.

Ama látóknak könnye ez a könny,

Akik a déli napfénybe nevetnek.

Ebben a könnyben arany arca ég

Álmatlan lángú mélységes tüzeknek.

És ez a dal nem az elfordulóké:

Táncos, tüzes, nevető nászdal ez,

Azoké, akik mélyről mosolyognak,

És akiknek az éj is énekes.

Megkoszorúzva égő homlokom,

Fehér köntösben, daloló szemekkel,

A menyegzőre szökdelve megyek

Ezekkel a halk nászi énekekkel.

Mert átkozott, aki a teli kelyhet

Csak félig issza. Törvény ez, kemény.

És halott, aki félig mer csak élni,

És aki sír a násznap reggelén.

Én a kelyhemet fenékig iszom,

Mind a két karom ölelésre tárom.

Mindent, ami van, mindent, ami jön,

Mindenkit idelenn és odafönn:

Jegyajándékul nekem adja Párom.

Minden az enyém és bennem a Minden,

Összefog mindent ez a szerelem.

Testvérem mind, akinek szent az élet,

És ők a nevető nászi kíséret,

És ők dalolják a nászdalt velem.

Sírás és nevetés

Alkonyat a Balatonon

Csillog az alkony, ég a tó,

Szállj rajta, ringó halk hajó.

Szállj, halk hajó, halk sóhajom,

Hűvös habon, hangos habon.

Hangos habon suhog a szél.

Az éj lassan nyomomba ér.

Már bontogatja szárnyait,

Már suhogtatja árnyait.

Már hűlnek lassan a habok.

Én nézem a húnyó napot.

Nézem a napot, míg lehet,

Míg ott úszik a hegy felett.

Míg hű hozzám hab és hajó,

Míg arany arccal ég a tó.

Míg szállhatok, míg hajthatom

Feszült inakkal csónakom,

A tűzben égő hegy felé,

A tűz felé, a nap felé.

Egy perc talán, egy pillanat:

De addig az enyém a nap.

Enyém a nap, enyém a fény,

A tó tündöklő tükörén.

Szállj lelkem, szállj te halk hajó.

Csillog az alkony, ég a tó.

Fehér mezők

Itt sárba fúl a fehérfátylú tél.

Itt rút lucsok les a hulló pihére.

Oda vágyom, ahol a hó fehér.

Fehér, fehér, minden, amerre látok.

Hóköntösű, nagy, hallgató mezők.

Kóbor szelek járják a hóvilágot.

Sok dudorászó, füttyös, fürge szél.

A nap szikrát vet a patak jegére.

Oda vágyom, ahol a hó fehér.

Hűsfényű, hideg, holdas éjszakákon

A föld egy néma, óriási alvó,

A hold egy fényes, ígéretes álom.

Minden halott, és mégis minden él.

Alvó világok. Csírázó világok.

Oda vágyom, ahol a hó fehér.

A hómezők nagy titkokról dalolnak.

Az ő daluk az erő és a szépség,

Az ő daluk a tegnap és a holnap.

A hómezőkön halkkal jár a tél,

Csendes dalokkal, hamiskás mosollyal,

Oda vágyom, ahol a hó fehér.

Olga húgom lefordította németre, és nagyon tetszett nekünk, a vers is, a fordítás is.

A beteg siránkozik

Mint egy letört faág, tövén a régi fának,

Hűlő halott füveknek hideg ravatalán,

Mint egy kis árva könnycsepp, amit egy régi bánat

Ejtett egy férfiszemből egy vak leány dalán,

És röstellkedve ejtett, pirulva is talán,

Bús, árva könny, amit hirtelen letörültek,

Mint néma csatatéren nehézkes sebesültek,

Nyögdelő nyomorultak, akik meghalni vágynak,

Gyűrött ravatalán az álomtalan ágynak

Úgy fekszem, nyomorultan, mint akit elvetettek.

S mint aki idegenben, nyomasztó éjjelen

Valami ismeretlen névtelen rémtől retteg,

Úgy reszket mindenem. És olyan a fejem,

Mint súlyos harcosokkal megrakott vártorony.

És csend van, csak a szívem zakatol szakadatlan.

És őrli az időt.

És most ezt gondolom:

Milyen jó volna mostan megállni szótalan

Egy vén fűzfának dőlve, partján egy tiszta tónak.

Körül az alkony égne. Köröskörül arany

És köröskörül bíbor. A tűzben búcsuzó nap

Szikrázó sugarakkal fürödne a vizekbe,

És messze benn a tóban zajtalanul lebegne

Aranyos evezőkkel egy karcsútestű csónak.

És benne piros arcok, kicsattanók, vigak,

Egy nagy piros napernyő és egy fehér kalap,

Amelyre vakítóan, szinte fájó-fehéren,

Sziporkázó ezüsttel szikrázna rá a nap.

S egy kisfiú dalolna.

Vagy künn a nyári réten,

A perzselő melegben a déli nap alatt,

Feküdni behunyt szemmel egy nagy kazal tövében.

Arcom körülcsókolná a sajgó sugarak

Mámoros illetése. És én magamba színám

Az ért vetésnek lelkét, a széna illatát,

Az érést és az áldást, az életet magát,

Az ősi életet minden eremmel innám,

És belerészegülnék.

Vagy csendes nyári éjjel,

Ezüstös köntösében a hűvös holdsugárnak

Az erdő friss füvén kószálni szerte-széjjel,

És nézni tágult szemmel, hogy inganak az árnyak,

Az ösvény rezgő sávja hogy olvad lassan át

A nagy feketeségbe. És figyelni a fák

Méltóságos beszédét, a fű halk suttogását,

A zúgó éji erdő ezer pici szavát,

És félő, lassú léptem kis zajtalan zaját.

És halkan mondogatni az egész éjszakán át

Valami furcsa verset.

Mert most is vannak ajkak,

Pirosak és erősek, amik nevetni vágynak

És csattogón dalolják az ifjúság dalát.

És én a lelkét szívom a rámlobogó dalnak,

Fekvén ravatalán az álomtalan ágynak,

Némán és nyomorultan, mint egy szegény faág.

Tényleg valami influenza-félében feküdtem hosszabb ideig.

Mint gyenge harmat a napon

Mint gyenge harmat a napon,

Úgy halnak meg az álmok.

Oly kegyetlen a napsugár,

A dél oly álnok!

A fürge fecske elsuhan,

És ellibben a lepke.

Te nézed, és harmat, nehéz

Szökik szemedbe.

Ezt nagyon tiszteltem akkoriban. Nagyon boldog voltam, hogy ilyen egészen rövid dalokat tudok írni. Csak persze ezek mögött nincs igazi átélés.

Tavasz csengettyűje

Most a csúf tél bosszusan

Zsörtölődve jár még,

És az égen elsuhan

Sok nagy álmos árnyék.

Én dalolva hangosan,

Szökdelőn és pajkosan

Messze-messze szállnék.

Szól a szél a hegyeken,

Szít repülni vágyat,

Már a hó a réteken

Olvadóra bágyad.

Siheder nap hívogat,

Áprilist és álmokat

Bizsereg a vágyad.

Hát, szeszélyes csacska szív,

Hol a téli bánat?

Dudorászó dala hív

Mese-muzsikának.

Erdő-mező csalogat,

Csalogató dalokat,

Küld a tó utánad.

Csintalan szél dalt fakaszt,

Táncütemre léptet.

Te hívod-e a tavaszt?

Vagy a tavasz téged?

Hó felett és tó felett

Már a fűzfaág hegyett

Barka pelyhe éled.

Most rügyedző ág alatt

Énekelni ülj le.

Fesse frissre arcodat

Víg dalok derűje.

Mert a dal ma rózsaszín,

S lásd, e sok bohóka rím:

Tavasz csengettyűje.

A Zászlónk szellemének kicsendülése. Valaki észrevette, hogy Babits hatott rá. Valóban: a versformára.

Ballada a szépség szomorúságáról

(Radványi Kálmánnak)

Megmondom: Sokszor megcsodáltam

Egy tölgyet a park sűrüjén,

Hogy félig már halálra váltan,

Oly súlyos, komor és kemény.

De egyszer a vén fa tövén,

Korhadt kérgű gyökere mellett,

Kis gyöngyvirágot leltem én.

S akkor, jaj, akkor sírni kellett.

Megmondom: Tikkadt, tüzes nyárban,

A forró nap fojtó delén

Virágos szőnyeg réten jártam,

És harsogott a nap felém,

De ha a rőt nap estelén,

Szelíden, mint egy halk lehellet,

A hűs hold mosolygott elém:

Akkor, jaj, akkor sírni kellett.

Megmondom: Férfiút találtam,

Vérvesztő harcok mezején

Megállott mosolyogva, bátran.

És én ujjongtam erején.

De egyszer kacagón elém

Egy piros gyermekarc szökellett,

Egy táncoló tavaszi fény.

S akkor, jaj, akkor sírni kellett.

Vedd kérlek: ím e versbe zárom

Szívem, mely búsan énekel.

Minden mosolygó rózsaszálon

Mindig, jaj, mindig sírni kell!

Ezt nagyon átéltem, Radványi-féle közös élmény volt. Ballada francia értelemben: a forma.

Az ősz dalol

Síró fuvalmak

Zörgőn kavarnak

Hűs éjszakára

Port az avarnak

Hantja alól.

Halovány árnyak

Zokogni járnak

Ravatalára

Az ifjú nyárnak.

Az ősz dalol.

Sápadtra sárgul

S a szürke ágrul

A lomb lezördül

S egy volt világrul.

Mesét mesél.

Bús esti pírba

Bámulok sírva

S a könny úgy gördül

Szemembül, mint a

Halott levél.

Mert minden sír ma.

Holt szegfű szirma,

Halott szerelmek,

S mely dalaimra

Borul, a dér.

És sír a fény is,

A nap szemén is

Könny könnyre dermed

És sírok én is.

Mert minden él,

És minden elmegy.

Vízió a vonaton

Ez a bölcső. Oly jó feküdni benne.

A bölcső. Halk, selymes dalokkal,

Símogatókkal, puhalelkűekkel

Ringatja az édesanyám.

Ez a koporsó. Hideg és sötét.

Vas teste úgy körülölel,

Olyan puhán, oly halkan, oly szelíden,

Mint a bölcső, mint az anyánk.

És úgy viszik tán csendesen

Komor legények, hatan, halaványan,

Halálos csendesen,

Mint egy szentséget, baldachin alatt.

Fekete baldachin alatt,

Fekete ég alatt.

Sötét van. És az ablakot

Meg-megkoppantja reszketőn a csend.

Lehunyt szemekkel fekszem mozdulatlan.

Az üléshez odalapulok

És hallgatok és hallgatok.

És nem tudom, hogy mi van és hogyan?

Tán nem is éltem sohasem.

Tán csak a vonat egy parányi része,

Tán csak egy szög feje vagyok.

Talán én vagyok a zakatolás,

A soha-megnemálló, a soha-elnemhallgató.

Csak fekszem itt,

És vágtat valami velem,

Valami törtet a vak végtelenbe.

Mintha mögöttünk járna valaki,

Egy szörnyű üldöző,

Kegyetlen, konok és könyörtelen.

És mi futunk lélegzet nélkül,

Mindig futunk, már örök-óta,

És mindig, mindig futni is fogunk,

Mert én vagyok az örök lihegés.

És bennem és köröttem és alattam,

Az óriás mezőnek éjjelében,

Ez az örök futás.

Dal

Bús lelkét rámlehelte

A síró alkonyat.

Lágy ajka esti szélnek

S egy selymes, édes ének

Csókolja arcomat.

Lelkemben most virágzik

Egy ifjú kék virág.

Mondd: mért oly bús az alkony?

Mért könnyek közt mosolygom

E halk melódiát?

A Verlaine-féle dallamos versek is erősen hatottak rám. Húsz évvel ezelőtt még el tudtam volna mondani azt a verset, amelynek dallama érződik ezen.

Fehér rózsák a Dunán

Jeges Dunán, zörgő Dunán

Esteli, fázó fény remeg.

Hidegen, némán, jönnek, jönnek,

A hűlt szívek, a holt szemek,

A megfagyott szép mosolyok.

Havas habok zuhogva hozzák.

Haj, hóvá halt melódiák,

Téli rózsák, hócsipkerózsák!

Jönnek a nagy hegyek közül,

Ahol a tél vak lelke sír,

Hol rettentő szirtek szívében

Tátong egy óriás sziklasír,

És benne fagyva fekszenek

Nyarak, álmok, mosolyok, nóták.

Mert semmi, semmi sem maradt:

Halott rózsák, hócsipkerózsák.

És úsznak, úsznak csendesen,

És mennek, mennek hangtalan.

Ott már a puszta lelke ásít,

Ott csúnya langyos szél fogan.

Langyos vizek, szennyes vizek

A jégszívet halottra mossák.

Hej, rút halál, vizes halál,

Szegény rózsák, hócsipkerózsák!

Elolvadni nyomtalanul

Ez lesz hát rendelt sorsotok!

A part jegén, az esti fényben,

Testvéri lelkem itt sajog.

És fáj veletek és örül,

Ó ti, a szürke tél folyóját

Megezüstöző koszorú,

Tél dalai, hócsipkerózsák!

Sokszoros élmény: a régi piarista ház a Dunaparton volt, és régen tisztességes telek voltak, amelyeken jégdarabok jártak a Dunán. Most egy pár éve nem járnak.

Regős ének

Haj regö rejtem,

azt is megengedte

az a nagy Úristen

Haj regö rejtem.

Régi szívem keltem,

Régi regém regölöm.

Ajkam amik hatják:

Búk néma lakatját,

Dallal én ma megtöröm.

Fájás ma ne fájjon,

Szívemre ma szálljon

Muzsikáló szent öröm.

Megjöttem, megjöttem,

Dalba öltözötten

Lám e csuda-estelen.

Régi szavam hallom,

Régi dalom dallom,

Régi magam meglelem.

Szent karácsony-esten

Az a nagy Úristen

Ezt mívelte énvelem.

Hej regö rejtem.

Zúgtanak elejbem

Nagy zimankós záporok.

Haj messze sok ország

Furcsa szerit-sorját,

Kiket vernek viharok,

Sok emberek útját

Érték, kitanulták

Énekmondó jámborok.

Sokat ott értének

Regösök szegények

Havas hegyek zugain.

Balgatagok búját

Fogas szelek fújják

Körmös télben odakinn.

De mostan szívünknek

Gyertyagyújtó ünnep

Fényes szép csillaga int.

Haj regö rejtem.

Régi-magam leltem

Új-magamnak fenekén.

Régi tüzek titkát

Új dalok felitták

Lelkem síró rejtekén.

Mondok azért mostan:

Újnak amit hoztam

Öreg mondást nektek én.

Kicsi Krisztuskának

Szép Szűz Máriának

Mostan igen örülünk.

Minden feleinknek,

Mind elleneinknek

Bő sok áldást regölünk.

Míg a világ világ,

Gondod legyen miránk,

Uram Isten, légy velünk!

Olga megzenésítette, és karácsonyeste ma is énekelni szoktuk az első és az utolsó versszakát.

Költemények (1916)

Az Isten küld, testvéreim, tinéktek

Hogy sugarai eleven tüzét,

Amik Arcáról a szívembe égtek,

Sugározzam csendesen szerteszét

A testvéreknek, kik az éjben járnak.

Az Isten küldött, szentjánosbogárnak.

„Az Isten küld…” Legtöbbet emlegetett soraim. Nem is költői, hanem papi élmény.

Harangszó a viharban

Énekszó a magasságból

Búcsút mondok a könnyes énekeknek,

Magasba szegzem immár homlokom.

Mint síró húrok lágyan keseregnek,

Törékeny lantom messze eldobom.

Sápadt dalát a finom keveseknek

Halkan dalolni többé nem fogom.

Dalom apró könny szürkére ne mossa:

Én nem vagyok a lágy szívek dalossa.

Édes a dal, ezüstös éjjelen,

Ha könnyező szív bánatát zokogja;

Csodás a dal, ha titkon, nesztelen,

A mélybe száll, rejtett lélekzugokba;

Ó mennyi szentség, mennyi rejtelem,

Mikor egy lélek törik halk dalokba!

Aprókká lettek e csodák nekem,

Törpélli őket férfiénekem.

Szememből immár a könnyek kiégtek,

Fölitták őket óriás tüzek.

Immár fülembe robbanó igéket

Magasságos nagy titkok zengenek.

Bennem idegen, égő messzeségek

Gyújtottak fáklyát, izzót, tüzeset.

Eljegyeztek a magasságok engem:

A végtelenség vőlegénye lettem.

Lenyúlt értem egy óriási Kar

A villámlásos messze magasokból,

Elragadott egy rohanó vihar

A földről és a kis földi dalokból.

És szólt egy hang: Most ímmár légy a dal,

Menj, és dalolj a messze látásokról.

És meghalt minden, ami régi volt,

S ajkamon ímmár új lélek dalolt.

Ama látások szerelmese lettem.

Ó látásoknak végtelen sora!

Égett előttem, bennem és fölöttem

Az Istenarc áttetsző fátyola,

Az ős titok, a kibeszélhetetlen,

Az elhivatás rettentő Ura.

Ó világfátyol! Mindent fénybe rejtő!

Minden titkokat egy titokba fejtő!

Az Arcnak titka mindent megmutat:

Földindulást, világok recsegését,

Estére hulló vén századokat,

Ifjú időknek hajnalbakelését,

Setéten ingó régi falakat,

És a Jövendő szárnya-rebbenését.

És a vajúdó világok megett:

Testvérarcokat, testvérszíveket.

Egy villanásban elémbe viharzott

A testvérarcok számtalanja mind.

Arcok, halvány és könyörtelen arcok,

Mikről a halál sápadt jegye int.

S láttam, miket ástak keserű harcok,

Ránccá fagyott tengernyi néma kínt.

És én kitártam karom, ajkam, lelkem,

És minden lelket magamhoz öleltem.

Lobbanj belém, szent emberi vihar,

Minden lelkeknek minden szenvedése,

Minden zokogás, minden zivatar,

Minden öröm és minden nap sütése.

Legyen a lelkek millióival

Eggyé a lelkem. Magába igézze

Minden szem titkát, minden szív tüzét,

Úgy zúgja szerte hangos énekét.

Búcsúzom ímmár tőletek örökre,

Bús hárfa, lágy lant, mélasípu nád.

Szabadult lelkem szomjas az örökre,

Markom szorongat élő harsonát.

Új dal harsog le hozzám mennydörögve,

Új dalt riadok az omláson át:

Az eljövendők óriási harcát,

A testvéreket és az Isten arcát.

Ezt kifejezetten előszónak írtam. Sokkal hosszabb, mint kívánatos. A stanzát örömmel írtam.

Zrínyi harmadik éneke

(1912. november, török háború)

A méreg ég és ömlik mély sebére

S ő védtelen küzd egyedül.

Hatalmas, ó légy gyámja, légy vezére

Vagy itt az óra, s végveszélybe dül.

Kölcsey: Zrínyi második éneke

Magyarok, magyarok! Sztambulban temetnek.

Fekete gyásza van vonagló Keletnek.

Irtó ítéletnek jött iszonyú napja.

Mostan a próféta fiait siratja.

Szaggatja szakállát keserű igékkel.

Szultán Szulimán is most sírva veszékel.

Mármara-tenger most hánykódva morajlik,

Most fene Allektó rossz fajzata rajlik.

Holtakat bűvösök hiába idéznek:

Nyílik nyelő sírja az Elvégezésnek.

Imígyen akarta a végezet Atyja:

Az ottomán holdnak jöjjön borulatja.

Írván vagyon írva, világ elejétül:

Amit rátok küldött vétkek ostorának:

Vesszejét eltörte Isten haragjának.

Népek iramodnak, népek elenyésznek,

Zúg tova ős árja az Elvégezésnek.

Magyarok, magyarok, Sztambulban temetnek.

Tetemlátni szólít siráma Keletnek.

Meg tudtok-e állni a ravatal mellett?

Ajkon iszonyattá nem fagy a lehellet?

Állni, görnyedetlen, fejet-égnek-szegve,

Nézni halott arcra, hűlt szörnyű szemekbe,

Mondani: Eljöttünk, siratni halottat,

Esettet erősek, nyomorultat jobbak,

Gyenge bukott testvért az igazabb testvér –

Tudtok-e így szólni a kiterítettnél?

Vagy lekonyult fejjel (iszonyú, hogy úgy van!)

Görnyedő gerinccel álltok, nyomorultan?

Szót szólni se tudtok? Fölnézni se mertek?

Álltok, gyalázottak, állotok, megvertek?

Jaj minekünk immár, megnyomorult népnek,

Sok nagy erősek közt ötödik keréknek,

Hangosszavúaknak, nagytarajúaknak,

Szitkos kicsinyeknek, pártos nagyuraknak;

Ekére lomhának, kardra se deréknek,

Betűre keménynek, munkára heréknek;

Jaj minekünk immár, cifra köntösünknek,

Aranyos kápánknak, puha tenyerünknek,

Nagypipájúaknak, kisdohányúaknak,

Jaj minekünk immár, romlott magyaroknak!

Jaj, remeg a vén föld, birodalmak dőlnek,

Temető nagy torka tátva az Időnek.

Pallossal az angyal most a leget járja,

Hömpölyög a Végzés néma, nehéz árja,

Mind, ami megérett: ragadja, sodorja.

Jaj, ha mireánk jön az ítélet sorja!

Most a veres égen új tüzek lobognak.

Születik új rendje mostan a dolgoknak.

Ifiú népeknek barnállik az izma,

Új koronák fényén csillog az új krizma,

Jönnek az erősek, az ifjak, az újak!

Mit keresünk mink itt, régi nyomorultak?

Könyörülő Krisztus, mi kemény kőszálunk,

Mi egy bizodalmunk, irgalmadra várunk.

Ki, mikor apáink elhívtelenültek,

Rájuk ama kontyost ostorodul küldted –

Most is, Uram, most is, alázattal kérünk:

Hogy friss iramattal ébredjen a vérünk,

Régi nemes kincsünk tovább ne veszítsük,

Kemény koponyánkat magasba feszítsük,

Hitványt, nyomorultat vessünk ki közülünk,

Kardot, ekét, tollat hogy megköszörüljünk,

Háromszor zuhintsuk bánattal a mellünk,

Higgyük nehéz hittel, hogy eztán is kellünk,

Hogy értsük örömmel új idők új lelkét,

Lélekkel a lelkünk hogy újra beteljék,

Hogy ama nagy Tűzláng gyújtsa ki szemünket:

Könyörülő Krisztus, verj meg, Uram, minket!

Jeremiád

Magyarország 1993-ban

Siket füleknek, csüggeteg éjszakán,

Reménytelen dalt, árva-kietlenül,

Kékült ajkon, jajongó szóval,

Énekelek, keserű kiáltó.

Ímhol, szeméten ül a beteg magyar,

Nyaldossa ebként üszkösödött sebét,

Vakarja lomhán, rossz cseréppel

Undok ezer nyavalyás fekélyét.

Boldog Teremtő, már mivelünk mi lesz?

Van-é csapás még a kerek ég alatt,

Van ostor még nehéz kezedben,

Mely nem ütött nyomorult nyakunkba?

Minket marcangol véres, öreg madár:

A kettes Sasnak keserű karmai.

Vérben vonaglik tépett testünk,

Fuldokolunk dohos ősi dühtől.

Húsunkra éhes minden alélt-agyú

Gyors-hájra-hízott rossz jövevény kamasz.

Kövér földünk, mézes füvünket

Vért csepegő fogaikra falnák.

A föld is immár mostoha lett nekünk:

Nem állja tűrni únt falaink nyűgét,

Megindul átkozott-alattunk

S pornak omol paloták nagy orma.

Az elfordult ég bosszuja ránk ömöl:

Örök csatornák méhei zajlanak.

Negyven napon és negyven éjen

Zúg az özön nyomorult fejünkre.

Megfojtva gyászol szerte a vert vetés,

Rút, szürke árban úsznak a háztetők.

Zsúfolt hajókra száll a bús nép:

Messze Nyugat arany álma hívja.

Akik maradtunk: – Nézd, az agársereg,

Az ösztövér had, hogy tör a konc után;

Ádáz foggal, nyakig szemétben,

Marja mohón fenekedve társát.

A tisztes törvényt megköpi az erős,

Szennyes szitokkal görnyed a gyöngeség,

Gonosz közöny, pállott útálat

Jobbjaidat buta nyűgre fogja.

Írástudóid lelke lefonnyadott:

A szörnyű órán mond piciny éneket

Piciny búkról, kis mámorokról,

Vértelenül, elaszott velővel.

Sírj már, sikolts már egyszer, avítt magyar!

Ragadd meg mellen gémberedett magad,

Riadj egy szörnyűt, égredöngőt,

S szökj fel a vén evesült vacokról.

Nyújtózz ki egyszer, hajdani óriás,

Emeld meg ímmár zsibbadozó karod,

Üss szét hamar bunkós ököllel:

Hadd ne igyák kis ebek velődet!

Ó jaj, hiába! Megsiketült füled,

A verdeső dalt hallani lomha vagy.

Sötét az ég, sötét a Végzés.

Jaj megítélt nyomorult fejünknek!

Sírj, sírj, sötét szív, sírj, komorult szemem,

Sírván kiáltozz, kínbarekedt ajak.

Jajgass, lerongyolt, agg, beteg nép

Vacka fölött, elapadt virrasztó!

Akkor nagy elemi csapások voltak, úgyhogy ennek is reális élmény az alapja. (Jegyzet a 24. sorhoz: „a kecskeméti földrengés”; a 28.-hoz: „az 1913-i nagy áradások”.)

Egy magányos magyar

A rauhensteini várban, hol lábnyomát belepte

Vén századok porával sok roskadt régi fal,

Állott a hegy fokán, a vén torony hegyette,

Embertelen magasban egy magányos magyar.

Jött messze napnyugatról, hol idegen sugárban

Pirul szelíd gerezd mosolygó halmokon,

Hol nem testvér a szántó, ki izzad a határban,

Nem ismerős a vándor, s a munkás nem rokon.

Látott sok messze tájat, tündérek álma teltét;

Fenyvest, egekbe kúszót, halk álom-kék tavat,

És nagy szökellő sziklák kavargó, szilaj lelkét,

Rontó hegyi vizet, setét bércek alatt.

Látott sok fényes várost, ős kincsek palotáit,

Dicsekvő régi márványt, imádkozó követ,

Tudósok büszke székét, művészkezek csodáit,

S az ősök lengő lelkét a vén kövek felett.

Ment és fölivott mindent nagy keleti szemével,

Arcot, követ, virágot, várost, folyót, hegyet.

És rátorlott agyára ős és nehéz ködével

S lelkére ráteherlett a germán rengeteg.

Most állt, magasan, némán, nézte a messze tájat,

Hol zöld hegyek szívébe virágos út szaladt,

S lentről, a völgy gyepéről, fülébe kalapáltak

Siket osztrák ajakról kemény német szavak.

Állott, és húnyt szemével a messzeségbe látott,

Bús homloka mögül kiszállt a gondolat.

Látott aranyló tengert, hullámzó rónaságot,

Kalászos életet sugárzó ég alatt.

Látott nagy, kék tavat, lankás, napos vidéket,

Tihany lándzsás fejét kéklő habok felett,

S a vén Csobánc felől dalolni agg regéket

Hallott komoly falombot és esti halk szelet.

És látta döntő daccal a magasokba rontó

Vén Lomnic homlokát az ősi ormokon,

A szelek harsonáját, a záporok zajongó

Hétmagyar-indulóját hallotta harsogón.

S szemébe hirtelen acélos fény verődött,

Mokány lovak dobogtak, kemény kürtszó riadt,

És daccal felrobogtak a farkasbőrös ősök,

A Mátyások, a Bélák meg a Rákócziak.

És fölszegte fejét és szemébe lobogva

Terhes, keménytüzű keleti láng csapott,

És fojtott Petur-hangon csendesen elmorogta

A német levegőbe az Eb ura fakó-t.

S a rauhensteini várban, hol lábnyomát belepte

Osztrák kövek porával sok roskadt régi fal,

Embertelen magasban, a vén torony hegyette

Nagyot dobbantott akkor egy magányos magyar.

Az első külföldi utam első tanári évem után.

Földindulás

Földindulás van, édes feleim.

Ropog a vén föld korhadt gyökerében.

Rőt lánggal ég körül a szemhatár

Véres villámok csattogó tüzében.

Mindenfelől döbbentő vad sikoltás

Bódult fülünkbe rettentőn riad.

Csitt feleim, én feleim:

A Kéz mozdult meg a talpunk alatt,

A Kéz mozdult meg, az örök Tenyér,

Amin eddig oly csendesen aludtunk;

Amin a föld, e vén üveggolyó,

Békés játékban futkosott alattunk;

Melynek a föld ezernyi hangya-népe

Izzadva nyűtte nyüzsgő útjait.

Én feleim, nagy óra jött:

Amaz Erős megrázta ujjait.

Megrázta ujját. Így szól az Erős,

Vérrel, villámmal, irtó fergeteggel.

Szűnjék a nyüzsgés, álljon el a kéz,

Föl a magasba a szédült fejekkel!

Bömbölni, ágyúk, szűnjetek egy percre,

Láng megszakadj, népek némuljatok:

Ti nemzetek, a Kéz Erőse

Mondani akar valami nagyot.

A magvető

Jön.

Nagy, néma árnyék, óriás lovon.

A verejtékes, nehéz éjszakában

Úgy nyúlik el rettentő ködalakja,

Úgy ölel körül mindent hidegen,

Mint a szívet a halálfélelem.

Setét lovát a föld vetette ki,

Párolgó teste úgy szövődött össze

Vér párájából, könnycseppek ködéből.

Feje fölér a felhők tengerébe,

Nehéz felhők elátkozott vizén

Ott úszik két világtalan gödrével,

Amelyből iszony s őrület villámlanak.

Ínyetlen arca onnan vigyorog le,

És onnan csillog fehér koponyája.

A régi rém az, a csonttestű Cézár,

A mindeneket meghajoltató.

Amerre megy,

Léptei alatt meghervad a föld,

És felnyög, hosszan, hosszan, súlyosan.

Amerre karja int:

Az őszült fákról pereg a levél,

A messzeségből véresen vonagló

Bukott lovak sikoltanak,

És megkonyulnak az emberfejek.

Amerre néz,

Az alvó mellre kísértetek ülnek,

A pisla mécs magasra csapkod rémesen,

És nagy kutyák üvöltenek az éjben.

Amerre elvonul: a lázas földnek ajkát

Sírok verik ki, sűrűn, sűrűn,

S a bolygó emberek szemében

Vad, sárga tűz lobog.

Így léptet el,

Így léptet el országok romjain,

Barázdát húz a dőlt világ fölött,

S inatlan ujja új magot szór

A véren hízott régi föld ölébe:

Szegény fejekből pirkadó jövőt.

Az Isten magvetője ő,

Ifjú vetés kegyetlen édesapja,

Vénhedt anyagból új remek művésze,

Vén szolgája az ősi Akaratnak,

Élet követe: a Halál.

Egy kép alá írtam a Zászlónk-nak, ahol egy csontváz veti a magot.

Mi hárman

(Schütz Antalnak)

Bús téli dombon állok egyedül.

A völgyön tél halotti fátyla ül.

Csontig verő szél hófelhőt kavar,

Vadul örvénylik néma hóvihar.

Sehol egy ember. Sehol semmi nesz.

Minden a hó hideg fátylába vesz.

Amerre pillant könnyező szemem:

Fehérség, néma, holt, reménytelen.

Hótorlaszon túl, télviharon át

Egymást gyilkolja egy bódult világ.

Embervér áraszt földet, óceánt,

Égen-földön a sors ekéje szánt.

Veszett viharban, őrült tengeren,

Pici zöld sziget, ez az én helyem.

Itt vér, vihar elsimul hangtalan,

Mert szívemben Krisztus békéje van.

Ezen a dombon itt hárman vagyunk,

És egymás mellől el nem mozdulunk.

Az egyik én, ki ideküldetett

Felhők között mutatni kék eget.

A másik ő, a lelkem jobb fele.

Itt is velem jár, mint én ővele.

A harmadik az Úr Jézus velünk,

Ki összefogta két meleg kezünk.

És őrjönghetnek minden viharok,

Mi hármunk szeme szótlan mosolyog

De nem kacagva: némán, csendesen,

Belülről, mélyről és rejtelmesen.

És e mosolyban meghal minden átok,

S belénk öleljük a szegény világot.

Jó nekem, Uram

Jó nekem, Uram, havas, téli tájon,

Jó nekem, hogy a szívem vérig fájjon,

Jó énnekem vadon-egyedül lennem,

Jó, hogy a lélek búgva nyögjön bennem.

Jó nekem, hogy kezed kitapogatta,

Hol roskad a szív legjobban alatta,

Hol a legfájóbb, legjobban hol reszket.

S odacsókoltad lángoló kereszted.

Jó nekem, hogy a kezed rám nyújtottad,

Megragadtál, szegény ügyefogyottat,

És egy rántásra, minden gyökerestül

Kiszakítottál én drága földembül.

Jaj, hogy ropogott a szegény gyökérzet!

Minden kis ér vörös patakban vérzett.

A tépett test, hogy remegett kezedben,

Sok hosszú éjen zokogott imetten.

De Te, Uram, a jajra nem hallgattál,

Kitépve, csonkán addig rázogattál,

Amíg lepergett száramról remegve

A legutolsó kis homokszemecske.

És most, Uram, most itt fekszem kezedben,

Tépetten, árván, fájón, megepedten,

Alázatosan hajlott homlokommal,

Egyesegyedül teveled, Urammal.

De jó nekem a Te kezedbe esnem,

Soha ne engedj más helyet keresnem.

Most, most, Uram, most nincsen másom, látod:

Jöjj, melengesd föl halvány kis virágod!

A tábori lelkészség első heteinek fő élménye volt.

Odysseia

Odysseus

A sziklapart fokán, a habtörés felett

Ott áll a nagy bolyongó, a Laertes fia.

Virágillatban fürdik körül Ogygia,

S elől setétvizű, kietlen tengerek.

Fehérkarú Kalypso sürgő nimfáival

Nektáros lakománál lágyan dalolva vár.

A haragos Poseidon odakünn zúgva jár

A zajló vizeken, s ott leskel a vihar.

De ő csak áll a parton s a messzeségbe néz

Oda, ahol a tenger az éggel egybevész,

Áll, mint egy kőszobor a templom csarnokán.

Amerre lelke szállott, mint egy fehér sirály:

A tiszta levegőben egy könnyű pára száll.

A kőszobor megrezzen… Ithaka füstje tán?

Ezek míves versek. Szerettem volna sokkal többet, de aztán meguntam.

Kalypso

Fut a hajó. Az árboc árnya

A kék habokban elmerül.

Kalypso néz, csak néz utána,

A puszta parton, egyedül.

És felsóhajt: „Megy, megy a balga,

Űzi a lelke, a kemény,

Sötét vizekre, vad viharba.

Vele megy szívem is szegény.

Nem kell neki halhatatlanság,

Nem házam, az illatlehellő.

Viszi, viszi az oktalan vágy!

Rettentők vagytok, égiek!”

A vásznat vitte vidám szellő.

S az istenasszony könnyezett.

Demodokos

Világtalan szemét lehúnyva mélyen

Dalol, dalol az öreg énekes.

A hősök kelnek harcos énekében,

Karcsú hajók közt trósz szél lengedez.

Menekül Hector, Argos népe győz.

Sebes szekéren üldözésre kelve

Elől Achilles, a gyorslábú hős,

S a két Atrida, népek fejedelme.

Szemét lehúnyta, ősz fejét lehajtja,

Halvány sugár szelíden játszik rajta;

Úgy ül az agg s dalolja azt a dalt,

A cseleslelkű Odysseus harcát.

S leplébe rejtve könnylocsolta arcát,

Az ismeretlen vendég felsohajt.

Nausikaa

A nagyszívű Alkinoosnak

Leánya ott a part felett

S a hókarú leánysereg

Csengőn kacagva játszadoznak.

Nevet az ég s a tenger is.

Vígan keringve száll a labda.

Olyan a lány a víg csapatba,

Mint nimfái közt Artemis.

S a sűrű árnyú rejteken

A tengerhozta idegen

Így szól, ha majd álmábul ébred:

„Ki házán ily bimbót nevelt fel,

Háromszor boldog az az ember,

És százszor boldog lesz a férjed.”

Penelope

A gőgöslelkű kérők zajongnak a teremben,

Reszket belé az udvar s a szépművű tetők.

Elhagyva, kamrájában, nagy szövőszék előtt,

Ott ül Penelopeia, maga elé merengve.

Fehér karjára lassan fürtös fejét lehajtja,

A lelke arra gondol, ki messze-messze jár,

Kiről nem tudni, él-e, vagy Hades rejti már.

És könnye könnyre perdül és sóhaja sóhajra.

S kedves fiára gondol és drága, dús lakára,

Amelyet kénytelen lesz elhagyni nemsokára,

S idegen vásznát szőni bús idegen helyen.

Hiába! Menni kell, ha Laertes leple kész lesz.

S a királyné sóhajtva lát hozzá szövetéhez,

S mit nappal szőtt, fölfejti a csendes éjjelen.

Ithaka

Csendes a tenger. Ring a habja lágyan,

Zsongó danája csendes, altató.

Suhanva száll nyugvó nap bíborában

A kék vizen a kékorrú hajó.

Vígan feszül a szálló nagy vitorla,

Pallas küld néki kedvező szelet.

A fedélzeten, békén mosolyogva,

Odysseus nyugodtan szendereg.

Honnan húsz éve hadakozni szállott,

Álmában ott jár. – Evezős phaiákok

Hosszú lapáttal a vizet verik.

Száll, száll a nap az alkonyati égen.

S a messzeségben ködbeveszve, kéken,

Ithaka partja lassan feltünik.

A bánya

(1912 április, Selmecbánya)

Odalenn, odalenn,

Tátognak a tárnák.

Odalenn, odalenn,

A mélység méhe mélylik.

Mi zúg odalenn?

Mit titkol a vén föld

Odalenn, odalenn?

Bányászoknak

Isten adjon

Jó szerencsét!

I. Leszállás

Most, most előre!

Most, most a mélyre!

Az akna ajka ásít,

Tátongva hív a nagy, hideg setétség.

A mell szorul, feszül a köntös,

A mélységek fölött hintázva leng

Két árva deszkaszál.

Bátran előre mostan! Jó szerencsét!

Én Istenem, hogy menekül a napfény!

Hogy nő az éj! Hogy nő az éj!

Maradj velünk, te vézna kis sugár,

Beteg kisfia Napanyánknak,

Élet utolsó búcsúzása,

Maradj velünk!

Most vége. Eltűnt. Fény, Isten veled!

Most már az éjnek lettem gyermekévé,

Most már hazám a mély, az űr, a sír.

Rettentő repülés,

Lefelé, lefelé!

Kopár falak sivár kietlenén

Mélységben élő vak vizek zuhognak,

Világtalan sötét vizek,

Világtalan sötét világ.

Csapzott hajunk élére borzad

Meleg szelétől, dermesztő lehétől

Az alul való izzadt éjszakának.

Az ezredek nagy sírja ez,

Volt világok iszonyú temetője.

Mostan belépünk súlyos csarnokába,

És imádság születik ajkainkon.

Bányászoknak,

Jámboroknak,

Isten adjon

Jó szerencsét!

II. A tárna

Ez itt a tárna.

Setét falak nyomasztó labirintja,

Nehézkes ívek néma végtelenje,

Rettentő folyosó.

Egymásra nézünk, bizonytalanul,

Fázik a szemünk és reszket a térdünk.

Komor falakon csillog a salétrom,

S alattomosan mosolyog a kőben

Hideg csilláma álnok kvarcszemeknek.

Olyan meleg a tárnák távol szellete!

És arcunkon hideg verejték gyöngyözik.

Vigyázz! Vigyázz!

El ne veszítsék lábaid a pallót!

Köröskörül alattomos vizek,

Forrástalan források barna árja,

Gonosz, gőzölgő víz leselkedik.

Vigyázz, vigyázz!

Ej, semmi! Bátran! Föl a férfifejjel!

Megyünk, amerre hív a messze mélység,

Amerre húz a döngő félhomály.

Úgy húz magához a nagy Ismeretlen!

Előre csak. Mienk a messzeség,

Mienk a barna titkok folyosója!

Menjünk, testvérek! Magasra a mécsest!

Ó drága mécs!

Te pislogó világa éjszakánknak,

Szegény utunknak reszkető reménye,

Halvány világod, rezgő pici fényed

Mosolyogd szét a rémek éjjelében.

Ó védj meg, védj meg a kísértetektől!

Nézd, nézd amerre sápadt lobogásod

Bús sárgasága végigsimogatja

E szörnyű kripta hideg falait,

Nézd: menekül az éjfél dermedése.

Te tán a magasok nyugalma vagy.

Maradj velünk. Itt minden oly nyomasztó,

És odabenn, a rettentő sötétben,

Ahol a sziklák jéghideg méhében

A sápadt ércnek gyilkos erei

Kígyóznak álnokul, kegyetlenül:

Csalóka fénnyel, öldöklő mosollyal,

Szörnyű szakállal jár a bányarém.

Nézd: nyújtózkodó árnyak imbolyognak,

És megnő minden iszonyún.

Tátong a tárnák óriási torka,

Recseg a padló, megindul a föld,

Zajlik a mélység, dőlnek a falak,

Elnyel az éjfél! Drága mécs, segíts!

Oly görcsösen szorítalak magamhoz

Kétségbeesett, szilaj ujjaimmal,

Mint haldokló az életet.

Bányászoknak,

Jámboroknak,

Éjben járó

Vándoroknak,

Isten adjon

Jó szerencsét!

III. A bányász

Mi lobban ott az éjnek éjszakáján?

Mi hírnök jő a tárna éjjeléből?

Egy messze mécs,

Rezgő sugár egy idegen világból,

Apró követe az alsó titoknak,

Amitől máris megremeg az ajkunk

Rettentő dolgok sejtése előtt.

Vagy álom vagy csak, imbolygó világ,

Lidérces álma tán a régi láznak,

Mitől a vén föld beteg méhe izzik?

Jön, jön a mécs!

Feketéllik a füstje.

Már szürkülnek a kőfalak körül.

Jön, jön a mécs. Már látszik, ott, fölötte

Egy barna kéz. Egy nagy kemény ököl

Markolja szárát elszánt markolással.

Valaki jár a tárna éjjelén!

Jön, jön a mécs!

Hogy növekszik a markoló ököl!

Ni hogy kígyóznak, hogy vonaglanak

Sötét erek, nagy kúszó kék inak!

Közte hogy tátong szomorú ajakkal

Egy forradás, a sziklák szörnyű csókja,

Körötte szenny és alvadt vérvirág.

Jön, jön a mécs! Már látszik, hogy nyúlik föl

Sötétjéből a komorabb sötétbe

Szikáran, ösztövéren egy vézna, szürke kar.

Elvásott rongyban, megtépett darócban,

Egy fáradt-izmú, hosszú-hosszú kar.

És ott, ni, most, a vonagló sötétből

Bontakozik egy óriási árnyék,

Egy nagy fekete test.

Két szörnyű lába lépő két nagy oszlop,

Dereka szikla, dübörögve görgő,

Magasba vész és éjszakába olvad

Dermesztő réme szörnyű homlokának.

Én Istenem, mi lesz velünk?

Mi apró férgek, mi lesz mivelünk?

Megdermedünk a rettenet fagyától!

Már indul, jő az éjnek óriása,

És jaj nekünk, kis kukacoknak,

Kiket rettentő talpa összezúz!

Megállunk. Csend van, dermedt, iszonyú.

És szól egy hang az éjből:

„Jó szerencsét!”

Fakóra szürkült, verejtékes arcunk

Vörös rohammal önti el a vér,

És meglapult szívünkből kiszakad

Egy szabadító, nagy, búgó sóhajtás:

„Jó szerencsét!”

Itt ember jár az éjben!

Ember, rokon, testvér, a vérünk vére,

Szeretni és szenvedni született,

Ember közelget, ember.

És jön a mécs. Kongón, nehézkesen

Dobban a pallón súlyos, tompa lépés.

Jön és megáll és a szemembe néz.

És megállok és a szemébe nézek,

És fenekéig megrezzen a lelkem.

Ó szem!

Ó, éjben járó testvérem szeme!

Mély szem, bányász-szem, sose-látott-bús szem,

Minő titkoknak vagy te ablaka?

Mért szúrja lelkem fénytelen világod?

Mért sír a lelkem pillantásodon?

Pillák, amiket nem csókol a hajnal,

Szemek, amiket nem perzsel a dél,

Nem simogat az alkony selymes ujja,

Szemek, amik tüzelni nem tanultak,

És nem tanultak látni mást,

Csak a vigyorgó ércek rőt tüzét,

A rontó rút aranykigyót,

A feketés, vöröslő vaskigyót,

És minden bányák vérszívó kigyóit!

És minden bányák vérszívó kigyóit!

Ó szomorú szemek! Ó bús áldozatok,

Hadd csókolom rá hervadt pillátokra

Testvérszívem olvasztó melegét!

Bányászoknak,

Jámboroknak,

Napra szomjas

Bús vakoknak,

Éjbe láncolt

Sok raboknak,

Isten adjon

Jó szerencsét!

IV. Ereszkedés létrákon lejjebb

Most zúg a mélység a mélység alatt,

És még alábbra hív.

Itt újra elfogy láb alól a föld,

És nyílás nyílik, húzó, nagy torok.

Ne nézz alá: e létra lépcsején,

Hajlósra korhadt minden ó fokán

Sikamló-testű rossz manók vihognak.

Ne nézz alá: a mélység integet,

Hosszú, hideg karokkal nyúlik érted,

Magához húz, magába szív.

Már indulunk, már a szemünk lehúnyjuk,

Inogva lépünk a létra fokára

És barna fáját markolja kezünk,

Elszántan, búsan, görcsösen.

Le, le, a mélyre, a legmélyre le!

Hadd recsegjen a létra!

Most ropoghat a szomjas asszu fa:

Kik most tapossuk, száguldó erünkben

A minden-látás szomjúsága ég.

Le, le! Hiába szűk a nyílás,

Hiába ér a könyökünk falat.

Hadd szúrja lesből gyáva kő bokánkat,

Hadd hulljon főnkre porló törmelék,

Csúszhat a lábunk, szálka megsebezhet,

Előre csak: megállni nem lehet.

A mélység lelke húz!

A mélység lelke húz!

Egy létra, kettő, három, öt, kilenc.

Ez itt a létrák erdeje.

Egymás alatt, egymás alatt

Úgy húzódnak elnyúlva, lefelé,

Egyhangúan, sápadtan, mereven,

Mint tölthetetlen vágyak végtelenje.

Az örök vágy lett itten létrasorrá,

Az ismeretlen emésztő szerelme,

Az epedés a végtelen felé.

És minden véget ér.

A levegőtlen kútvilág

Csuszamlás és ereszkedés,

És véget ér a létrák végtelenje.

És újra tárnák, újra holt vizek,

És messze mécsek, naptalan szemek,

És újra aknák, nyílások és létrák.

És üveges, vak, súlyos levegő.

És semmi több.

Bányászoknak,

Jámboroknak,

Mélyre síró

Sóhajoknak,

Isten adjon

Jó szerencsét!

V. Fölszállás

De most, testvérek, levegőt!

Ki, ki a sírból! Föl a napvilágra!

Mi nem vagyunk az éjfél rajzata,

Minekünk méreg ez a vaksötét.

Már tikkadunk, már kábulunk,

Elfulladt a lélegzetünk,

Riadva lüktet forró homlokunk

És tiltakozva forró ereinkben

Lázadó tűzzel száguldoz a vér.

Testvéreim, nap fiai,

Ki, ki innen, ez idegen elemből!

Halljátok-e, szívünkben hogy sajog

Becéző szóval, otthonos igével

Édesanyánknak, a napnak hívása?

Hív, haza hív!

Halljuk a hangod, jó szülőanyánk,

Hozzád megyünk!

Már ring a deszka,

Már biztat a feszes kötél.

Fogadj öledbe, jó kosár,

Szálló utunknak hűséges hajója.

Előre, emberek!

Zizegő kötelek futnak a falakon,

Futnak a falakon suhanó árnyak.

Rezeg a kötelen libegő kosarunk,

Fogynak a fekete ködök, a rémek.

Emel a deszka és emel a levegő,

Rohanunk, repülünk, közeleg a fény!

Szürkül a félhomály. Szökdelő sugarak

Táncolva köszöntik testvéri szemünket.

Melegít, ölelget, csókolva simogat

Ezüstös, aranyos, szerelmes napfény,

Ezüstös, aranyos, szerelmes élet.

Hurrá! Ittfent vagyunk,

Ismét a napvilágon.

Mienk az élet,

Mienk a fény.

Karunk kitárva,

Szomjas szemünkkel,

Izzó szívünkkel,

Ezer erünkkel

Iszunk, szívunk, ölelünk, csókolunk,

Mi, anyánk, urunk, életünk:

Győzelmes napsugár!

Bányászoknak,

Testvéreknek,

Isten adjon

Jó szerencsét!

Isten adjon

Jó szerencsét!

A Zászlónk, ill. az Élet, amelynek akkor már Izsóf volt a szerkesztője én meg a segédszerkesztő-féléje, irodalmi estre ment Selmecbányára. Ott töltöttünk egy napot és rám igen nagy hatást tett, mikor lementünk a bányába. Akkor írtam ezt a verset. Persze itt is minden meg van nagyítva.

Bibliai képek

Az öldöklő angyal

Fekete éjjel, fojtó, vak, kietlen.

Egyiptom alszik békén, csendesen.

És száll az angyal, száll, száll nesztelen,

Kezében pallos, fénylő és mezetlen.

A pallos villan. Átreszket az éj.

Egy test zuhan. Fiatal vér sötétlik.

Őrjöngő jajszó sikoltoz az égig.

Az angyal száll. A holtak álma mély.

Élő vetését a végzet aratja,

Megözvegyül minden ház virradatra.

Vérvörös égből tompán mennydörög.

– A bárány vére a küszöbre csordul

S Mózes a néppel Jehovához fordul

S bottal, sarúval, állva könyörög.

Jeremiás

Bétellett a harag kelyhe,

És eljött a bosszú napja.

Asszú porban sírván sírok,

Árva templom árva papja.

Feleletképp a romok közt

Sivatag szél búgva repdes.

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Hová lettél, Sion lánya!

Szép aranyszín be megromlott!

Porba torpad büszke szarvad,

Tűz emészti beteg csontod.

Lettél, mint a megriadt kos,

Futsz elapadt kútfejekhez.

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Siránkozik Sion útja:

Ünneplő láb nem tiporja.

Ül a földön, zsákban, szőrben,

Tisztes vének néma sorja.

Ősz szakálluk szél cibálja,

Hamvas fejük földet verdes.

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Tapsol minden ellenséged,

És süvítve tátja száját.

Nézd, fejüket hajtogatják,

„Eljött a nap!” – ezt kiáltják.

Hamisságot prófétálnak:

Látóidhoz nem menekhetsz!

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Sírva jöttem a világra

És meghalni sírva vágyom.

Van-e bánat, mint az enyém,

Van-e bánat a világon?

Mondjátok, kik általmentek,

Van-e jajszó méltó ehhez?

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Jajveszékelj, puszta város,

Ordíts kapu, kiálts bástya!

Elfordult az Isten tőled

És orcádat megalázta.

Megvonta rád bosszús ívét,

S vesszejétől sírva reszketsz!

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Hisz tudjátok: hű az Isten,

Nem taszít el mindörökre.

Él az ige, áll a Kötés,

Áll apáink szent örökje.

Jelet látok a jövőben,

Amelyet még fátyol leplez.

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Jelet látok a jövőben:

Bontakozik a nagy fátyol,

A Megígért fényessége

Villan elő homályából.

Virradati szelek szárnyán

Diadalmas ige repdes…!

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

A napkeleti bölcsek

Ama csillag után.

A holdsugaras hideg éjszakán,

Mint egy fehérlő, csendes álom,

Úgy vonult el a komoly karaván.

És elől ment a három.

A sziklás föld mogorván és kopáron

Feküdt el lábaik alatt.

Méltóságos sora a száz tevének

A harmaton halkan haladt.

És mintha fehér árnyak lengenének,

Úgy vonult végig a fehér sereg

A völgyön, ahol nem nőttek virágok,

S a városon, ahol az emberek

Nem virrasztottak és nem énekeltek.

S ahol nem látta őket senkisem.

És így suhant el csendesen

Életre éledt vágya Napkeletnek

Az ezredéves éjszakán.

Ama csillag után.

Péter sírása

És lőn, hogy a kakas másodszor szólala.

A csarnokban nevettek a római vitézek,

Visszhangzott szavuktól a főpap udvara.

És megfordult az Úr s az ő szemébe nézett.

És akkor minden elmúlt és minden elmaradt,

És minden elmerült hideg nagy messzeségben,

A szolgák és vitézek, fegyverek és falak,

És nem volt semmi többé, csak az a szörnyű két szem.

Csak az a könnyes két szem. És nem volt semmi más:

Csak ő volt és a Krisztus. És az a villanás,

Melyen az örök titkok minden rejtelme rezgett,

Melynek zengő villáma szegény szívére hullt.

S lőn, hogy az oszlop mellett Péter megtántorult,

És eltakarta arcát és halkan sírni kezdett.

Jézus és a kereszt

Akkor fölemelék a keresztet a poroszlók,

És tompán megzördültek a hosszú nagy szegek.

Odalépett. Szemében két csillag remegett,

S az ostor izzó csókja szent vállain piroslott.

Vöröslő fény világolt a Koponyák-hegyén,

Az égen torladoztak fekete fellegek.

Már vijjogott a szél, a föld már reszketett,

És recsegett a kárpit a templom rejtekén.

A palota előtt kiáltozott rekedten

A hullámzó tömeg, kis, szegény emberek.

A lét örök forgása egy percre megmeredt,

S némán egymásra néztek: Krisztus és kereszt, ketten.

Nagy, ismeretlen tűzzel a lét új titka rezgett

Szemén és homlokán s a töviskoszorún.

És karjait kitárta, szelíden, szomorún,

És magához ölelte a rettentő keresztet.

Júdás

Keserű, dermedt könnyel sír a nap.

Csillagok buknak. Hegyek inganak.

Megvonaglik a vén föld dübörögve.

Száz hang üvölt: Átkozott, mindörökre!

És földrevágta sikoltva magát

És üvöltött az egész éjen át.

A harminc pénzt taposta két sarokkal,

Bomlott haját szaggatta két marokkal.

Az éles kőhöz verte vad fejét

És köntösét őrülten tépte szét.

Mellén a húst véresre marcangolta

És fuldokolva roskadt le a porba.

És fönn az égen, messze, magasan,

Vakító villám lobbant fagyosan.

S egy hang mennydörgött át a dermedt légen:

Nincsen bocsánat sem földön, sem égen!

A költő később két versszakkal kiegészítette ezt a költeményt:

Nem igaz! Júdás zárd el a füled!

Egy a valóság: áll a Feszület.

A Feszület, melyen a Megfeszített

Igazságot s irgalmat egyesített.

Júdás, Júdás, – a végső pillanat:

Tereád várnak a kereszt alatt.

„Barátom” – hív a Jézus csókja, – mit vársz?

Most lebben át a mennyországba Dizmász.

Rózsakoszorú

Minden ige már betellett.

Az elgördült szikla mellett

Két fehér angyal lebeg.

És felelvén egy a másnak,

Énekelnek és hárfáznak

Szép angyali éneket.

„Jaj, hogy hullott drága vére

Gethsemáne friss füvére!

Keresztények sírjatok!”

„Szél a felhőt szerte fújja.

Él a Krisztus! Allelúja!

Emberek! Feltámadott!”

„Véres ajkán ostoroknak

Izzó gyöngyszemek csorognak,

Forró vére földre hull.”

„Fényben fürdik fönn a Tábor,

Zeng az ég és zúg a távol:

Fényes felhőn száll az Úr.”

„Vérzi főjét ráfonódva

Sebző tüskék szörnyű csókja.

Szánjátok meg, emberek!”

„Szeretetét ránklehelte:

Ég a pünkösd izzó Lelke,

Zúgnak élő nagy szelek.”

„Nézd a véres nagy keresztet!

Jaj, sebes két térde reszket,

Jaj, le kell roskadnia.”

„Rózsaszínű fellegekben

A mosolygó mennybe lebben

Asszonyunk szűz Mária.”

„Föld megindul, holt megéled.

Jaj, kereszten függ az élet!

Minden elvégeztetett.”

„Énekelnek allelúját,

Boldogasszony koszorúját

Szép angyali seregek.”

Így dalolt az angyalének,

És mindenek figyelének,

Fű, fa, virág hallgatott.

Minden hívek koszorúja

Énekelje: Allelúja!

Él az Úr! Feltámadott!

Tenger

(1913)

Költemény az Istenről

Σοί ένι πάντα μένει, σοι δ’άθρόα πάντα θοάζει,

ού πάντων τέλος έσσι, καί εϊς καί πάντα καί ούδέν,

ούχ’έν έν έων, ού πάντα. Πανώνυμε, τί σε καλέσσω

τόν μόνον άκληίστον;

Nazianzi Szent Gergely: Himnusz az Istenre

Eredj föl és nézz a tenger felé.

(Királyok 3. könyve, 18,43)

I. Vágy, vágy

Vágy, vágy, nehéz és néma vágy,

Halálos, véghetetlen,

Rám szállt hűvösen, hívatlanul.

Tenger! – mondotta a lelkem.

Tenger! – mondottam, – kék vizek,

Koszorús partok, pálmák,

Távol vizek, ti rejtitek

A lelkem régi álmát?

Tenger! – mondottam, – nagy vizek,

Feneketlen, mostoha mélység,

Zúgó vizek, ti rejtitek

A titkok ős pecsétjét?

Tenger, titok, mi húz feléd?

Porból, porban születtem:

Mért bújdosom az ős rögön

Idegenként, számkivetetten?

Tenger, titok, setét özön,

Örökös néma örvény:

Mit adsz nekem, ha végzetem

Lakatjait letörném?

Ha minden, minden kötelet

Hideg késsel levágok.

Adsz új világot, új hazát,

Új földet, új virágot?

Mit adsz nekem, sötét elem?

A dermedettek csendjét?

Vagy a mélységben rámnyitja szemét

A szóló végtelenség?

Rám szállt nagy, terhes, néma vágy.

Idegen szelek kísértek.

Tenger! – daloltam szüntelen,

Tenger, meghalok érted.

Talán ez a legcsináltabb a lelkiéleti, vallási élmény körbe tartozó versek közül. Azok a hatások, amelyeket a Belülvalók mécsével kapcsolatban felsoroltam, itt is érvényre jutnak.

II. Szegény kagyló

Szegény kagyló: törékeny, árva jószág,

Mért nem tudom levenni rólad

Kifáradt két szemem?

És miért hajtom az asztalra főmet,

És miért könnyezem?

Boldog kagyló, a tenger zúg tebenned,

Alvó hullámok kéklő muzsikája,

És bőgő vízi háborúk.

Ó kagyló, kagyló: de engem mi kínoz,

Bennem mi zúg?

Minő sírás és milyen reszketés ez?

Rettegés? Álom? Ének? Őrület?

Vágy? Szerelem?

Vagy tán a végzet égő ölelése?

A sajgó végtelen?

Talán a Tenger hívó muzsikája,

A végtelenség dajkagügyögése,

Mi szívemben sajog?

Azt sírja tán, hogy őbelőle lettem,

Hogy az övé vagyok?

Talán a sós part asszú fövenyében

Kicsike, árva kagyló vagyok én is,

Tenger sugalmas ajaka?

Morajló lelkem lesz-e, aki hallja?

Vagy tán fölissza néma dermedettel

Vak, embertelen éjszaka?

III. Sebesen, sebesen

Sebesen, sebesen,

Röppenj, robogó komor éji vonat.

Ragadj, ragadj

Tova engemet és tova sóhajomat.

A szél, a szél

Rohanón dudorász égő dalokat.

A vágy, a vágy

Suhanni, rohanni, repülni ragad.

A láz, a láz

Szívemen zakatol. Kerekek zakatolnak.

Pirosan, pirosan,

Pirosan kel a hajnali habbul a holnap.

Amott, amott:

Testvéri vizek komoly ajka dalol.

A végtelenség

Iszonyú szeme éjlik az ős hab alól.

IV. Tenger, most itt vagyok

Tenger! Most itt vagyok,

Most itt állok a parton,

És most felelj nekem.

Most akarom, hogy megszólalj nekem.

Magadra és a mélységekre,

Az öröklétnek minden borzalmára:

Felelj nekem, én kényszerítelek!

V. Ember vagyok

Ember vagyok, a szürkület fia,

Félig pacsirta, félig denevér.

Fény és sötét közt hunyorogva szállok,

Szomjas a fényre és ittas az éjtől.

Szólít az éj, és írtózva futok;

Hívom a napot, s kinevet a köd.

Botorkálok a szúró szürkületben

És két kísértet suhan a sarkamban.

Balról az egyik fázó bús fülembe

Hidegen súg dermesztő titkokat.

A másik hallgat; hallgatása rém,

És illetése iszony és halál.

És köztük, árva, botorkálok egyre,

Mint akinek a szemeit kiszúrták,

És megy, előre, kinyújtott kezével,

Markol mohón az űrben görcsös ujja,

Kő tépi talpát, ág vesszőzi arcát,

És ő csak megy, megy, mindig, makacsul,

Nem tudja merre, nem tudja, hova,

De hívja, húzza valami.

Tenger, te hívtál: itt vagyok, felelj!

Akarom tudni, mit akarsz velem?

Mi lesz velem? Akarom tudni! Szólj!

VI. Magamat, íme, elhoztam

Magamat, íme, elhoztam neked,

Hoztam kiáltó embersebeket.

Ember vagyok: a sár sápadt virága,

Ellentmondások esztelen világa.

Ajak vagyok, mely ég felé sikolt,

És sírva rágcsál hervadt földi port.

A tűzi órán: ostoros próféta.

A pernye-órán: földnek nyomorékja.

Egyszer fehéren, karom-égretártan,

Elküldötten, tűzben és sugárban;

Máskor, könnyek keserűjében ázva,

Ennen kezemtől törpére csigázva.

Hét napot, hét éjt: égrezúgó dallal,

Világölelő, zengő diadallal.

Némult ajakkal a hetedik éjjel,

Szíven hamuval, fekete fekéllyel.

De aléltan, de ronggyá repedezve:

Mégis a lelkem a te szavad leste.

Te zúgtál benne, téged áhított,

Érted volt minden, ó Tenger, Titok,

A könny, az ének, a vér és a bánat:

Mind tetőled volt, éretted, utánad.

Most itt vagyok és feleletet várok.

Most akarom, hogy nyíljanak a zárak.

Most akarom, hogy szóljon a titok.

Akarom tudni, Tenger, ki vagyok.

És akarom, hogy mélyed feltakarjad,

Ó Tenger, Tenger, tégedet akarlak!

VII. A kiáltás

A kiáltás végigsikoltja

A tornyos, omló tengeréjet.

Földübörögnek siketen

Lenn, lenn az ordas ősi mélyek

Harsány hullám fölcsap az égre,

Üvölt a szél, a part remeg.

Az arcra fagy nehéz veríték,

Dermednek a kevély szemek.

Minden hajszál élére rémül

És minden-minden elsötétül

S egy óriás rengésbe vesz.

És mindent szörnyű csend fedez.

S a forrongó fekete mélyből

Iszonyú hang sugalma kél föl.

Az éjszakából, – vagy talán

A sivatag belső magány

Kietlenéből szól velem.

Ó érzem, érzem, te szólsz hozzám,

Ó Tenger, Tenger, Tengerem!

VIII. Akarsz, kis ember?

Akarsz, kis ember, gőggel, szilajon?

Ezen a parton nincsen akarom.

Ki vagyok, ki vagy, – tudni akarod?

Ezen a parton nincsen én vagyok.

Itt Én vagyok, egyedül és egyetlen,

Megfoghatatlan és elérhetetlen.

Te: árnyék, amit elképzel az éj,

Az ősvízen türemlő habtaréj,

Bitang sárfolt kietlen partomon,

Ezredes sziklán mozgó hangyanyom,

Szegény ködkép, egy perc szeszélyes álma,

Halvány gondolat kölcsön-éltű árnya.

Lidérc, por, féreg, rossz játékszerem:

Farkasszemet te nézel-e velem?

Te állsz-e talpon én orcám előtt?

Belém akarsz? – magadba nézz előbb.

A Tenger titkát fogni akarod?

Hisz szétomolsz, ha magad nem fogod.

Sikamló ködkép, omló portömeg:

A magad titkát markold, árva, meg.

Magad morajló tengerébe szállj,

Ott forr-e, – azt hívd! – az örök dagály!

Feneket nem ér, aki mélyre száll:

De aki keres, egyszer rám talál.

IX. Negyven nap, negyven éjjel

És kiszáradt az ajkamon a szó,

És negyven napon, negyven súlyos éjen

Állottam ott, kábult szomjúhozó.

És zúgtak lenn, a tiltó messze mélyen

A hullámok, a tenger harsogott.

És engem tépett tenger-szenvedélyem.

Komor magányban, éjben álltam ott,

A kőfokon, komoran, megkövülten.

Csapzott hajamba vívó szél kapott.

Szederjes ajkkal, szirtté merevülten

Állottam ott a sajgó semmiben,

A mindenben: magamban elmerülten.

X. Búvár

És jöttek, jöttek, őrült éjjelek.

Rengett a part és őrjöngött a mélység,

És ordítottak kárhozott szelek.

Bőgött, üvöltött a vak éjbe roppant

Torkán a Tenger; méhe meghasadt,

S fekete habja homlokomra dobbant.

Végigkorbácsolt tajtékostorával.

S én álltam, álltam. Kívül: néma kő;

Belül: viharok vijjogó dalával.

Én messze jártam, hallgatag buvár,

Nehézkesen, dermedt mélységeimben,

Hová fölülről nem hat el sugár,

És küszöbén meghal a földi álom.

Ottan fehér nagy árnyak lengenek,

Nagy, néma réten, sápadt holdsugáron.

Arcuk titok, nézésük rejtelem.

És meg nem állnak, szódra nem felelnek,

Csak az ezredik éjjelen.

XI. Óriások

És jöttek csendes, rózsás reggelek.

Dalolt a Tenger és dalolt az ég,

Mosolygó ég, mosolygó víz felett.

A hullámokon táncos szép szivárvány

Szikrázva szökdelt. Minden kacagott.

Csak én tusáztam sziklák súlyos árnyán.

Én ott jártam, a belső néma mélynek

Sápadt tájain, a hegyek között,

Hol barlangokban óriások élnek.

Mély barlangokból szemedbe ragyog

A szent arany – jövendők messze kincse, –

És már kinyújtod két mohó kezed:

És marconán előtted termenek

Vén óriások, rettentő marokkal,

S meg kell velük a kincsért küzdened.

És ölre kapnak s a sziklára vágnak,

Összeroppantják gyenge csontodat

És odavetnek véres nagy kutyáknak.

Hiába minden: nincsen hatalom

A vén legények buzogánya ellen,

Csak az ezredik hajnalon.

XII. És jöttek a napok

És jöttek a napok és a Tengerbe hulltak.

És jöttek éjszakák és a Tengerbe fúltak.

És jött a napsugár és a Tengerbe szállt.

És jött a beteg holdfény, sírt ő is ott talált.

És jöttek a szelek és arcán elcsitultak,

És viharok őrjöngtek és keblén elsimultak.

Habok megcsendesedtek, hullámok eljuháztak,

És minden ősvizek egy hangon zsolozsmáztak:

Annak, ki mindig ugyanaz és mindig újra más,

És mindig egy és óriás,

Egy önmagával és a végtelennel:

Urunk, szerelmünk, mindenünk: a Tenger.

És én csak egyre jártam a belső mélyeket.

És tízével, százával egyre múltak

És harsogva az óceánba hulltak

A napok és az éjjelek.

S lassan derengett a vizek felett.

XIII. Járok a tengeren

Hajnalodik. Rózsás aranyban égnek

A méltóságos messze tengerek.

És jel támad a nagy vizek felett.

Onnan, ahol a hajnal ifjú csókja

Végiglehelt a tenger tükörén:

Valaki jön a vizeken felém.

Lépte alá a habok elsimulnak

És úgy gügyögnek lábai körül,

Mint kisdedének anya ha örül.

Ismerem jól: a Názáreti Jézus.

Jön, az ünneplő nagyságos vizen.

Minden titok a szemében pihen.

Jön és megáll és felém nyújtja karját:

Nyújtsd a kezedet és gondolj nagyot.

Ne légy kishitű. Bízzál: én vagyok.

És én lelépek zord kőtalpaimról,

– Sodorja lelkem omló fergeteg –

Megragadom a kinyújtott kezet.

Elindulok. A kezem a kezében.

Ó emberek! Járok a Tengeren!

Testvéreim, járok a Tengeren!

Alattam zúg a mélység messze titka,

De mosolyognak hajnali habok,

Jézus vezet: a mélység szólni fog.

Jézus vezet. Olyan egyszerű minden.

Látok, látok: a mélység szólni fog,

És enyém lesz az örvénylő Titok.

Allelúja, enyém lesz a Titok!

Víziók

Hamvazás

Álltam akkor ablakomban, mozdulatlan, éberen,

Ott a néma éjszakában, húshagyókedd-éjjelen.

S mint a szél és mint a felhő, mint a terhes éji pára:

Szállt a ködlő messzeségbe, szállt a vén komor Dunára

Révedezve, nyughatatlan, álmatlan tekintetem.

Álltam ottan súlyos csendben, és magamban elmerengtem

Embersorson, életen.

Úgy tetszett, hogy messze-messze, tán az ősz Gellért mögött,

Dermesztő, halk döbbenettel a föld méhe felnyögött.

Ijesztőre feketítve partot, sziklát és hegyormot,

A Gellért-hegy vén fejére nagy fekete felleg omlott.

Megdöbbent a szikla szíve, rengett a kőrengeteg.

Visszadöngött rá a messze. És a püspök nagy keresztje

Kőkezében reszketett.

És a püspök nagy keresztjét megemelte magasan,

És a püspök felkiáltott búgó szóval, hangosan.

Szét az alvó házsorok közt szállt a hangja szerte-szerte,

Száz nehéz fal befogadta, ezer tető visszaverte,

Százszorosan zúgta vissza lenn Budán sok messze bérc:

Szétmorajlott, mint a tenger: „Emlékezzél: por vagy, ember,

És a porba visszatérsz!”

És a város megvonaglott és az éjfél megriadt.

Minden ember talpra állott, titkos döbbenés miatt.

Utcák, terek ébredeztek, magas tornyok sírni kezdtek,

Megkondultak a harangok, bólogattak a keresztek,

Ablak, ajtó tárva-tárult, házak szíve puszta lett,

Minden ember, mint a bódult, mind az éjszakába tódult,

Mintha föld indulna meg.

Mintha most a néma város rejtett méhe nyílna meg,

Minden utcák-, szűk zugokból omlott, zúdult a tömeg.

Megindult az ember-árvíz, mint a tenger, egybefolyva,

Mintha titkos, néma törvény hívta volna, húzta volna,

Sűrű sorban, át a hídon a sötétlő víz felett,

Feketén és morajatlan ment a végeláthatatlan

Óriási körmenet.

Fönt a Gellért oldalában várta már a vén barát,

Két szeméből két nehéz láng szórta súlyos sugarát,

Földre szállt a kőtalapról és a magas kőrakáson

Jobbkezén a nagy kereszttel állt előttük óriáson.

Vén bozontos ősz szakállát zúgó szél zilálta meg.

S hajtva főt és hajtva térdet, a vonagló kőre térdelt

Mind a néma rengeteg.

Szól az egyik: „Éjszakában szép a máglya bíbora.

Jaj! de rút és jaj! de fojtó hamuhodva hűlt pora!”

Szól a másik: „Élet! Élet! Ajkam ajkad hogy kereste!

Hull a rózsa. Elfáradtam. Hajnalfénynél szebb az este!”

És lerakja tört virágát mind a kettő csöndesen.

Áll a püspök megzokogva, és a hervadt homlokokra

Hinti hamvát könnyesen.

„Hintsd fejemre szürke hamvad – mond a másik – szentatyám!

Kolduséltem terhe-mocska megkönnyebbül tőle tán.”

„Püspök! Püspök! – újra másik – irgalom! Add vissza lelkem!

Vedd el ezt a szörnyű terhet: negyven éven át viseltem!”

Ez lerakja kincse zsákját, az kemény koldusbotot.

S míg a hamu pereg rájuk, egybesóhajt bús imájuk:

Egyenlőképp koldusok.

Jönnek, jönnek hosszú sorban, tisztes őszek, gyermekek.

Könyv emennél, kard amannál, és a térdük reszketeg.

Húrjapattant rossz hegedű itt egy kézben sírva zördül;

Sárga ott amannak arca, mintha már a sírgödörbül.

Karja közt egy sápadt asszony holt leánykát kelteget,

Őrült láng szemében ennek. Jönnek, jönnek, egyre jönnek,

És meghajtják fejüket.

Jönnek, jönnek, egyre jönnek. Árva hangjuk összefoly,

S kél sötéten szörnyű ének, mintha mélyen föld alól.

Összebúg közel és távol; búg a földben, vízben, kőben,

Jéghidegen, halott-halkan, iszonyúan, dermesztően:

„Minket itt más meg nem illet, porcsírázta férgeket:

Megkonyulni, hamvazkodni, alázattal elsusogni:

Por vagyok és por leszek.”

Jönnek, jönnek, egyre jönnek. Kő helyén ma nem marad!

Minden porszem lábra kelt ma, minden árva kődarab.

Fölszakadt a föld setétje és az embert egyre hányja,

Feketéllik mindenünnen nyüzsgő hangyák óceánja.

És fölöttük áll a püspök, óriásin, rémesen.

Kőcsuklyáját szél kavarja. S hullt fejekre szörnyű karja

Hinti hamvát csendesen.

Maga az élmény valóban a Gellért-szobor: azt vettem egyszer észre, és kiugrott bennem ilyen óriássá. Forma: Poe Hollója.

Erdő

Élő sátor, barna bükkök ága,

Ó takarj el engemet,

Csendes erdő hangos némasága,

Szívd magadba lelkemet.

Hadd maradjon el megettem

Minden, minden. Mindent elfeledtem.

Erdő, a tied vagyok.

Szép kövér fű drága bársonyára

Hadd nyugosszam homlokom.

Meleg napfény jó selyem sugára

Átsuhan a lombokon,

Simogatva nyúl hajamba,

S önfeledten szívok fel magamba

Minden édes életet.

Fű között a fürge gyík sikamlik.

Fönn a vadgalamb mereng.

Túl amottan sebes nyúl iramlik,

Bús kakukk szól messze bent.

Itt sürög sok sürge hangya,

Egynek sincsen a jövőre gondja,

Mégis él mind és örül.

A tisztáson gyermekek keringnek,

„Bújj, bújj, zöldág!” – játszanak.

Piros arca, kék a szeme mindnek,

Mint a menny szép nyári nap.

Szökdicsélnek és dalolnak,

Örülnek a mának és mosolynak,

Frissek, szépek, boldogok.

Túl a réten, az erdei úton,

Egy anyóka lépeget,

Görnyedt hátán súlyos, teli puttony,

Hervadt arcán: múlt telek.

Jön, rám néz egy pillanatra

És tovább megy. Minden mozdulatja

Biztonság és békesség.

S mindez, amit magam körül látok,

Oly csodálatos nekem!

Nézem őket, mint egy más világot.

Ó, de szép és idegen!

S míg így fekszem egymagamban,

Kergetőzik pihenő agyamban

Ezer izzó gondolat.

Fürgén, bizton megy az útján minden.

Fölkel és leszáll a nap.

Áll a sín és zökkenője nincsen:

Minden küllők forganak.

Meg van írva, mérve minden,

Mégis, mégis, bárhol is tekintem,

Minden oly csodálatos.

Amibe a gondolatom öltöm,

Minden porszem kinevet.

Csoda leskel e parányi földön

Minden kis fűszál megett.

Némán fekve itt a fák közt:

Én vagyok a mosolygó csodák közt

A legfurcsábbik csoda.

Én, ki itten fekszem mozdulatlan,

Pázsitpárnán, csendesen,

És szellőben, fülemiledalban

Erdők békéjét lesem;

És a dolgok, ha rám néznek,

Mind áttetsző fátylakká enyésznek,

S rám a titkok szeme néz.

Szent örömét érzem a titoknak.

A kakukkszót hallgatom.

Bújj, bújj, zöld ág! – a kicsik dalolnak,

Én is velük suttogom.

Megcsókolok egy kis ágat,

És szeretném az egész világot

Átölelni csendesen.

Etelka nagynéném színésznő volt, aztán mint magántanítónő a galántai cukorgyár magániskolájában tanított. Egyszer meglátogattam, ott töltöttem néhány napot. Onnan kirándultunk egy erdőbe, arról szól a vers. Még kispap voltam.

Hegyek

I. Kék hegyek

Mese-tüzében alkonyi sugárnak

Kéklő hegyormok halkan muzsikálnak.

Lelkedbe lopják arcuk hűvösét,

És zsongva hív a kéklő messzeség.

Szívedre hullnak, mint az enyhe harmat,

Hívó, mosolygó messze halk hatalmak.

És lelkedet kitárod csendesen

És elindulsz a kék ösvényeken.

Nézel, komolyan, hittel mosolyogva

A fátylasarcú esti hegyfokokra.

És mégy és mégy. Ki tudja, merre mégy?

Ki tudja, meddig zeng a messzeség?

Minő titkoktól terhesül a távol?

A hegyek arcán hétszeres a fátyol.

De megállanod soha nem lehet,

Mert rádleheltek egyszer a hegyek.

II. Fekete hegyek

Mire odaérsz: kietlenül állnak

Elátkozott, nagy, kopasz kőtitánok;

Rettegve megbújt vézna völgy felett:

Súlyos, siket, vén fekete hegyek.

Szemed az éjben fölfelé leselget,

És összeborzad fázva, félve lelked.

Kékülő ajkad szótlan megremeg,

És szól az éjhez megvakult szemed:

Setét hegyek, nehézkes óriások,

Mi rettentő sors dermedett reátok?

Micsoda irtó fekete harag

Átkát sötétlik a hideg falak?

Holt arcotokra mik rámerevedtek:

Mi rontó titkok, mily ölő keservek?

Siket, nagy, fázó csend a felelet.

Vijjog a szél a vén ormok felett.

III. Rózsaszínű hegyek

Menj, meg ne állj a meredek sötétnél:

Fut a borzalom, menekül az éjfél.

Nézd, máglya lángol az orom megett,

Nézd, rózsaszínben égnek új hegyek.

Kelő sugarak kacagva dalolnak:

Ezüst csengőkkel csilingel a holnap.

Tán álmod arca csillog ott elő.

Ó rózsás álom, ó kelő jövő!

Tán új szíveket csókol ottan új nap.

Ott minden öklök ölelni simulnak.

Ott fölcsókolnak minden könnyeket,

És énekelnek mind az emberek.

Ott van talán, mit veled annyin várnak:

Az álmodott, a szentséges Vasárnap.

Szegd a magasba álmodó fejed:

Már rózsás tűzben égnek a hegyek.

Stílusgyakorlat.

A folyó

Testvéreimnek ezt az éneket,

Akik velem együtt nézték sokszor a siető vizet

És forgatagába bele nem szédültek

És nem feledte el szemük a mosolyt.

Házunk előtt folyik el a szürke folyó,

És ágyból és álomból

Hallgatag éjszaka halljuk a hangját.

Hajnalban,

Amikor pirosan, pirosan tüzel az ég,

Hajnalban dalol a víz.

És fölkelünk és kimegyünk hajnalban a partra,

És nézzük a túlsó partot, a piros, fiatal eget,

És a halvány hegyeket a zengő messzeségben.

A legnagyobb hegyről – mindennap látjuk! – egy idegen integet.

(Csillag a szeme és virág az arca és köntöse hó)

És szállani, szállani szeretnénk hozzá.

Bele kell szökni a vízbe és szelni a szürke habot!

A napfényben barnállnak ifjú izmaink,

Csattogva verik a hullám rengetegét.

És körülöttünk ezüstösen izzik a víz,

Szikrázó csillagok tánca tüzel a szemünkbe,

Aranyhalacskák cikáznak előttünk,

Lágyan csókolja, simogatja testünk selymes, hűvös hullám.

És jól esik játszani vízben és napsugárban.

És futnak az órák és messziről, messziről valaki integet némán.

Verejtékes déli órán megállunk komolyan a parton.

Sárosan, szürkén, alattomosan folyik alattunk a folyó.

És emberfejek buknak föl a mélyből.

Csapzott hajukról szomorúan csurog a szennyes fekete víz,

Dermedt tíz ujjuk görcsösen mered a magasba,

Fulladó torkukból rekedten hördül az iszonyat hangja:

Segítség, Isten szent nevében!

És néha jönnek elszabadult kicsike bölcsők,

És kisdedek alszanak bennük és álmukban mosolyognak,

És viszi őket a gyilkos, fekete víz.

És teknők úsznak alá, és gyermekek bennök mulatozva kacagnak;

És hidakat és háztetőket sodor a közönyös ár.

Tenger a munka és a nyomorúság és tenger a menteni való!

És körülöttünk senki sehol.

Szilajan vetjük a vízbe magunkat, nyomorultak, menteni gyengék!

És sírva küzdünk két szegény karunkkal,

Küzdünk kábult fuldoklók őrületével,

Halálosan szorongató, kövült, hideg karokkal,

Ütéssel, gúnnyal, habbal és halállal,

Csüggedéssel és tehetetlenséggel és kétségbeeséssel.

És partra vonszolunk egyet kínlódva, és ezer tovavész!

Halálos fáradtan ájulva rogyunk melléjük magunk is a földre,

És futnak az órák, és messziről, messziről valaki integet némán.

Alkonyatkor

Remegő térddel, kimerülten a partra jövünk.

Sárgult koronás fa alatt puha gyepre ülünk egyedül.

Hömpölyög odalenn halkan mormolva a víz.

Dala csöndes, komoly, öreges ének:

A másik partról, ahova mindig készültünk és ahol sohase jártunk;

Virágokról, amik messze, tüzes tavaszokban bíborlanak és illatuk csoda és álom,

Virágokról, amik sohasem éltek;

Hegyekről, amik messze-messze távolokban kéklenek;

Hőstettekről, amiket végbevihettünk volna, de nem volt érkezésünk;

Kincsekről, országokról, királykisasszonyokról,

És hős magunkról, akik sohasem voltunk.

Mi álmodozva húnyjuk le szemünket,

Mert fáradt és nem tud belenézni az alkonyati napba,

És elsírunk egy könnyet, befelé, magunkba, némán,

És azt mondjuk magunkban csendesen:

„Szép volt a folyó, és ezüstös és édes a hajnali fürdés.

Mély volt és néma könnytől csillogott a kimentett fiú szeme hajdan.

És jó pihenni fáradtan a parton.”

Ezt mondjuk akkor. S húnyt szemünkön át is látjuk jól a messzeség hegyét,

És látjuk a néma idegent, aki integet értünk.

És ülünk némán az innenső parton

És húnyt szemünkön át szelíden, szomorúan egyre mosolygunk.

Talán az első nagy szabadversem. Persze azért olyan magamféle: dallamos.

Szonett

Feküdt az erdő őszült avarán.

Egy fáradt rózsa haldokolt kezében.

És jött az álom rózsaszín ködében,

Fátyolos arccal, jött a kék leány.

„Ez a Boldogság!” – kacagott szegény,

S levonta fátylát. Kezei remegtek,

S csalódva mondta: „Most ismertelek meg.

Ismerlek, ó lány: Te vagy a Remény.”

És hozzá hajlott a kéklő kísértet

És megcsókolta. S ő mindent megértett,

És sírva mondta: „Ó Emlékezet!”

Remegő fák közt árva szél didergett.

Az alkony könnye az avarra pergett.

És minden fázó fűszál könnyezett.

Sokaknak nagyon tetszett. Szintén Maeterlinck-hatás.

Hangulatok

Esti dal

Alszik a kert, eljött az este,

Az ég fehér és bánatos.

Az égből bús, magányos álmok

Aranyló méze harmatoz.

A házból, zsongó lombon át,

Halk zongoraszó kilopózik.

A zene zengő vizein

A lelkem némán ringatózik.

Víg dallam, csengő kacagás.

Hallgatom, némán, komolyan.

Csak tíz lépés! és – boldog Isten!

Mindez oly messze, messze van!

Egy ember jön a ház előtt,

Az ajkán pajkos, könnyű nóta.

Istenem! mintha jönne már

Hosszú, nagy, terhes évek óta.

Jön, hosszú terhes évek óta,

És én oly rég, oly rég lesem.

Jön felém, amióta élek,

És el nem érhet sohasem.

Oly messze-messze minden, minden!

Az éjszaka ölel körül.

És én fölállok, egyenesen,

A súlyos éjben, egyedül.

A ház előtti pad esti élménye.

Gyöngyvirág

Be szép vagy, édes gyöngyvirág,

Fiatal és fehér.

Vigyázz, vigyázz, simogató kezem:

Hozzá ne érj!

Nincs szebb öröm a föld szinén,

És nincsen édesebb:

Nézni egy bimbót, messziről,

Amely nem a tied.

Ez is a dalok közül való, amelyeket szerettem. A vonaton, Selmecbányáról hazafelé velünk volt Berzeviczy Mária énekesnő az Operaház tagja. Nagyon szépen énekelt, nagyon csinos volt, láttam, mennyire csodálták a társaim, és akkor írtam ezt.

Csengettyűszó

Csilingiling, az alvó nóta éled,

Csilingiling, tavasz csengője szól.

Csilingiling, mozdul a lomha lélek.

A tél deres sok álma elfoszol.

Csilingiling, ezüst csengő csilingel,

Száz Hófehérke: száz kis gyöngyvirág.

Ej, félre most dohos kétségeinkkel,

Pokolba minddel!

Csilingiling, te bús bolond világ,

Csilingiling, bolond világ!

Csilingiling, az öreg Duna mormog,

Szürkén ballagnak a durcás habok,

De piros fényben nevetnek az ormok,

A vén Gellért csendesen mosolyog.

Táncol a kürtők füstje fürge szélben,

Egy kis inas szaladva énekel.

Csilingiling, most egyszerre megértem:

Nincs üdv a télben:

Mosolyogni kell és dalolni kell,

Csilingiling, dalolni kell!

Ez konkrétabb, mint a Tavasz csengettyűje.

Szél

Kövek felett, romok felett

Dalolnak füttyös friss szelek.

Fiatal szél hajnalba szól:

Föl emberek, a hegy dalol.

Föl emberek, az új nap ég,

Száz titkot rejt a messzeség.

Ott fönn az élet oly csodás,

Ott vár a boldog látomás.

Ott nyílt az ég, s az Úr közel.

Föl emberek, a nap tüzel.

A dél langyos szellője szól:

Ki fáradtál, most nyughatol.

Most tedd le békén terhedet,

Törüld le verítékedet.

Izzadtan ízlik a falat

Az Isten kék ege alatt.

Ő adja étked, italod

És szelíden rád mosolyog.

Az esti szél halkan dalol:

Most elpihensz és álmodol.

Ezüstfehér az éjszaka,

Csillog az álmok harmata.

A hűsen kéklő víz alól

A vízi sellők dala szól.

Fehér az ég a víz felett,

Mint tiszta lelkiösmeret.

Ezer tücsök mond halk mesét,

És halkan mondod: békesség.

És elnyugosznak a szelek.

Úr virraszt a föld felett.

Testvérek

Van-e szebb, testvér?

Egy testvér jött, a tűzszeműek egyike,

És szólt:

Magasban állni tisztes szirtek ó fokán,

Riadni kürtön messzehangú éneket:

Van-e szebb, testvér, van-e szebb?

A földeken fölnéznek mind az emberek,

Csillag gyullad ki a testvérek homlokán,

S a lomha föld könnyebbnek érzi vén magát.

Van-e szebb, testvér, van-e szebb?

A testvérnek szemébe néztem csendesen

És szóltam:

– Emberek élnek, s arcukon árnyék remeg,

S az út szélén kinyújtják lankadt karjukat.

Megfogni csendben egy kinyújtott bús kezet:

Van-e szebb, testvér, van-e szebb?

Hervadt szemekben néha néma könny rezeg,

S az úton sokszor gyermekek sóhajtanak.

Szívben maradt szók néma nyelvén érteni:

Van-e szebb, testvér, van-e szebb?

Jani

Mily különös, hogy oly fényes az utca,

És oly vidámak mind az emberek.

– Édes Istenem! a Jani beteg!

Jönnek, mennek, beszélnek, mosolyognak,

Frissek, erősek és kegyetlenek.

Ingerkedő kirakatok ragyognak:

Korcsolyák, labdák, könyvek, füzetek.

– Istenem! és a Jani oly beteg!

Te lomha villamos, siess jobban velem,

Sötét este lesz, mire meglelem.

Egy szűk utcában, csúf, nagy barna házban,

Előtte halvány, rongyos gyermekek

Golyóznak piszkos házfalak tövében:

Ott lakik ő, egy szűk lépcső megett,

Ott fekszik egy kis házmesterlakásban.

Én Istenem! Negyvenfokos lázban!

Ott fekszik most, csíkos párnák között

Gyámoltalanul, szegény kicsi jószág,

Tízéves testét cibálja a láz,

És arcán gyúlnak gonosz esti rózsák,

Ujjai gyűrött paplanát szorítják,

Nagy vizes kendő izzadt homlokán,

S paplana alatt egy csúf kígyó kúszik,

Nagy, nyálkás kígyó, hidegen, simán.

Térdére csúszik és mellére siklik,

Nyakára gyilkos hurkokat szorít:

És körülfonja undok öleléssel

Borzongó bőrét, gyenge csontjait.

És nincsen hangja, nincsen levegője,

És körülötte senki, senki, senki!

Egyesegyedül fekszik itt bénultan,

Egyedül kell itt szomjan elepedni.

Nagy, komoly bátyja, puhakezű anyja,

Most mind elhagyták, maga van, maga!

Egyedül jár magas toronytetőkön,

És köröskörül fagyos éjszaka.

Ugrani kell! Jaj, öt emelet is tán!

Úgy-úgy szorítja a hideg keresztet.

Hiába. Kell. Most! Szörnyű zuhanás.

A feje zúg és minden izma reszket.

Tovább! Csak menni! Ez itt a liget.

Barlangvasút. A mozis kiabál.

Nyikorog a körhinta muzsikája,

És ott a parton, az a régi vár.

És most, ni, lám! megindulnak a bástyák,

Jönnek a tornyok, egyenest neki!

Az egyik bástyán a számtantanár úr!

És jön a vár és jaj! most mindjárt ráhull

És súlyos romja sírba temeti.

Hamar!… Hogy is?… a tökéletes bánat!…

Ez már a sír. És így lesz mindörökké.

Ez azért van, mert jobban kell tanulni.

Mértanórán sem beszélgetne többé.

A könyveit a szomszédjának hagyja,

A ceruzákat pedig ossza szét,

A lóversenyt hadd vigye el a Karcsi.

És a tanár úr mondjon szentmisét…

Siess, siess, te villamos velem.

S te légy velem most, édes Mesterem.

Adj szókat, szókat, drága, puha szókat,

Amik csak a te ajkadon születnek,

Amiktől fut a láz gyilkos hatalma,

Amiktől minden dermedés fölenged.

Szót, puha bársonyt, meleg pehelypárnát,

Amely simogat, hűsít és melenget,

Szót, édes tejet, szép csurgatott mézet,

Amely megnyugtat és álomba renget.

Szót, lágy esőt, szót, langyos harmatot,

Szót, mely titkosan ott fogantatott,

Ahol a dolgok nagy titka fogamzik,

Ahol halál és élet született,

S hol mindörökre átölelte egymást

Örök végzés és örök szeretet.

Szót adj, Uram, amelyből élet árad,

És tedd puhává csontos két kezem,

És adj szememnek meleg, szép mosolygást,

Ha majd az ágyhoz lépek csendesen,

Hogy megismerjen és rámmosolyogva

Izzadt kezével a kezem megfogja.

És adj e kézbe, amely téged érint,

Mely tested tartja minden reggelen,

Ez egyszer, most, te nevedért, Uram,

Erőt, erőt adj, erős Mesterem.

Kenettel kenett ujjaimon által

E gyötrött testbe hadd lobbanjon által

Minden örvénylő, nehéz szeretet,

Amit lelkembe ujjad elvetett,

És amitől – gyönyörű, szent titok!

(Uram! nyomorult kis szolgád vagyok!) –

Amitől most borzongva reszketek.

Most adj erőt, Krisztus, erős királyom,

Most jöjj velem, szerelmem, most szeress:

A te csókod csókoljam homlokára.

Rossz villamos, rossz villamos, siess!

Csőre János nevű tanítványom. Akkor voltam az első osztályban Pesten osztályfőnök. Úgy mondja el a vers, ahogy megtörtént. Jani azután elvégezte az iskolát, nem érettségizett, mert rossz tanuló volt, de hozzám el-eljött még egynéhányszor.

Jöjj, szegény fiú!

Jöjj, sírjunk együtt, te szegény fiú!

Régen, tudod, mi sokat sírtunk együtt

És sokat is nevettünk. – Istenem!

Emlékszel-e még a fiókos ágyra?

Én fönt aludtam, a háló mögött,

Te a fiókban. – És karácsony éjjel

A kis tollabdát spárgára kötöttem,

Úgy dobtam rád, és nem tudtad, mi bánt?

Emlékszel még? A hajad szőke volt,

És gömbölyű és piros volt az arcod.

És egyszer, tudod, nem kaptam ebédet,

És akkor vigasztaltál és nem ettél te sem!

A játszóhelyen három hinta volt.

Bogyót szedni a kerítésre másztunk

És nagy botokkal harcoltunk a réten.

Emlékszel-e még a két kis szamárra,

És az istálló szálkás tetejére,

Ahol a vár volt s ahonnan kötélen

Fáskosárban eresztettük le egymást?

Én Istenem!… mikor a ház mögött

A fal tövében kővel gödröt ástunk,

És le akartunk szállni a mélységbe,

A földalatti rejtelmes világba,

És küzdeni ott lenn a gonoszokkal,

És sárkányokkal és kísértetekkel!

Én Istenem!… és a kísértetek

Már ott aludtak szegény kis szívünkben,

S a rossz sárkány, a huszonnégy fejű,

(Amelynek, hogyha egy fejét levágod,

Sötét véréből három nő helyébe),

Ott nőtt már bennünk alattomosan.

Én Istenem, de rég volt! És hogy elmúlt!

Egy szél csapott ránk, sorvasztó vihar,

Egy gyilkos szél, s beléd kapaszkodott

És elsodort, szegénykém, elsodort.

Én megdermedve bámultam utánad,

Kábult iszonyat fagyott a szemembe,

És feléd tártam remegő karom,

Görcsös kezekkel öleltelek volna.

Öleltem a sivatag levegőt,

S a szél, a szél kajánul kacagott.

Most máshol jársz, vigasztalan világban.

Egy máglya ég szomorú éjszakádban,

Izzón, vöröslőn pompázik szemedbe,

És mégy feléje, szegény alvajáró,

Elszántan, büszkén, égő nagy szemekkel,

Mégy feléje és soha el nem éred,

És soha nem fogsz melegedni nála.

A füst tied csak, fekete, fanyar füst,

És a korom, mely lelkedre ülepszik.

A tűz, a tűz, az más világ tüze,

Bíboros lánggal izzik és igéz,

De melegedni nem adatott nála.

Most messze jársz, magad. S a régi sárkány

Fáradt szívedben bőgve hánykolódik.

Arcod rózsáit faldossa mohón,

Hervasztó tüzet lobbant szemeidben,

Csorgatja egyre undok sárga nyálát.

S te kábultan nyújtod a csorgatagnak

Remegő kézzel tikkadt serleged.

És űz előre, pihenéstelen,

S te tántorogva botorkálsz előtte:

Sodor, sodor a forró förgeteg.

Én sírva nézem haláltáncodat,

Nézlek messziről. Ösztövér szememben

Rég kiapadt a könnyek kútfeje.

Csak nézlek, nézlek, tehetetlenül,

És lelkem tépi, marja szüntelen

Kétségbeesett, béna keserűség.

A szemem előtt szédülsz a halálba!

Én itt vagyok, és nem segíthetek!

Irtóztató, irtóztató tudat!

Lábaid elé hogy vetném magam,

Hogy kulcsolnám át sírva térdeid,

Hogy állj meg, állj meg, én szegény fiam!

De hasztalan! Te engem meg se látnál,

Te elnéznél roskadt fejem fölött

És átlépnél elomlott testemen.

Imádkoztam is, mennyit imádkoztam!

Az édes Istent sírva, sírva kértem,

Sújtson eléd villáma ostorával,

Hogy megdöbbenj és nézz magadba egyszer,

És légy magadé újra s a miénk.

De mind hiába! Nem jól imádkoztam,

Vagy nem eleget. Még nincs itt a nap.

Én nyomorult, tehetetlenül állok,

S te járod, járod gyilkos utadat.

Nézd, sírva kérlek: fordulnál meg egyszer,

Egy percre csak, és vetnéd rám szemed.

Csak egyszer nézz rám, csak egy pillanatra,

Akkor, tudom jól, akkor eljössz hozzám,

És ráborulsz testvéri vállaimra

S én átölellek és egy régi csókkal

Rácsókolom letikkadt homlokodra

A messze múltak ifjú illatát,

A messze lángok édes melegét,

S az élő Isten végtelen szerelmét,

Amely vigasztal, gyógyít és ölel.

És éreznéd, hogy élni nagyszerű,

És éreznéd, hogy óriás lehetsz,

És tenni hív a boldog végtelenség.

És együtt sírnánk hosszan, boldogan,

Az újulás teremtő könnyeit.

Jöjj, sírjunk együtt, te szegény fiú,

Jöjj, sírjunk együtt, én szegény fiam!

Novemberi utazás

November van, hajnal borong, nedves, ködös, didergő.

Templom magaslik messziről, sötéten, elmosódón.

Hárman botorkálunk felé, lelket átjáró ködben;

Csonttá fagyott földön megyünk, térdig fekete hóban!

Olajlámpánk pislog búsan és harcol a homállyal.

Mindent benyel a lomha köd, csak a messze templom áll.

Mellettem balra kisfiú szökdécsel könnyű lábbal,

Körmébe néha fázva fúj és belenevet a lángba.

Nagyokat csúszik a havon és talpraszökken újra

Kacagva kél, ha elbukott s nevetve megy tovább.

Mellettem jobbra hófehér vak aggastyán botorkál,

Görcsös boton kínnal döcög, meg-megrogyó inakkal.

Szakálla közt rút zúzmara, fogai összeverődnek.

Lassan lép és nehézkesen, botját kinyújtja hosszan,

Úgy tapogatja, hova lép, az utat óvatosan.

És én közöttük harmadik, bizonytalan léptekkel,

Fázom, félek, fáradt vagyok és ismeretlen erre.

Azt súgja mégis a szívem, hogy jó helyt járok itt.

Megyünk, megyünk, el is jutunk a templom ajtajához,

És mindhárman fölmegyünk a három márványlépcsőn

És háromszor bezörgetünk a lakatos vasajtón.

Benn búg az édes orgona és biztat az édes ének,

És piros fény szűrődik át az ajtó hasadékán,

És tömjénfüstnek illata szűrönközik felénk.

Mi letelepszünk csendesen egymás mellett a lépcsőn,

Egymáshoz közelebb bújunk és keresztet vetünk,

És várakozunk a kapu előtt.

Stílusgyakorlat.

Fáklya

Ülök az országúton, az árva útfelen,

Fáklyát lobogtat jobbkezem,

És mindeneknek, akik általmennek,

Szólok csendesen:

Testvéreim, megálljatok és üljetek le mellém.

Mert íme, mondom néktek:

Erre fog jönni, akit ti kerestek,

Erre fog jönni, akire

Oly igen nagyon nagy a ti szükségtek.

Engemet ő küld a vak idegenbe,

Hol szél sóhajt és úttalanok járnak,

És ő adta a fáklyát a kezembe,

És fényét ő gyújtotta meg,

Hogy mindnyájatokat, kiknek hajában harmat didereg,

És arcán reszkető, fázó cseppek verődnek:

A fáklya köré ide gyűjtselek,

Mert itt egy kicsi körben száraz van és meleg.

Jertek, üljünk le békén s várjuk a mi időnket,

Míg eljön, akit várnak mindenek.

S aki elküldött fáklyafénynek lennem,

Imádkozom, hogy adja:

Amíg el nem jön az ígéret napja,

Füstöt ne vessen és el ne aludjon

S meg ne hűljön az élő fáklya bennem.

A váci időből való, amikor a Maeterlinck-Verhaeren-Verlaine, szóval a nyugati féligmeddig vallásos költők hatása érvényesült.

Követek

Amikor mentem az országúton

És citera volt a kezemben,

És ajkamon zsongott a zsoltár:

Körülvettek az emberek,

Szitkozódtak és kiabáltak,

És te Uram, te messze voltál.

Körülvettek az emberek,

Mohó, nagy csattogó fogakkal,

Ebfalka módra, csapatostól.

Bólingattak, az öklük rázták,

És hátulról a fejemen

Végigvágott egy szennyes ostor.

Elhalt a dal, megtántorodtam,

Homlokomon vörösen égett

A széles nagy szégyenbarázda.

Lehúnytam mind a két szemem,

Méltóságos, nehéz harag

Az öklömet ütésre rázta.

Fölpattant két szilaj szemem:

S a messze-messze-messzeségben,

Megláttam a Te sápadt arcod.

És megütött a két szemed,

És ökleim széjjelsimultak,

Vérem zaja elzivatarzott.

És tudtam már: A szidalomszó

Ugyanaz, amely a tornácon

Feléd zúdult ama nagy este.

Tudtam: az ostor ugyanaz,

Mely a te gyenge vállaid

Vérezte akkor tűz-veresre.

Tudtam: Te küldted őket is:

Apró hazugok, akaratlan

Terólad szólnak valamennyen.

Szegény, szegény bódult kicsik

A Te csókod hozzák felém

Ostorokon, szitkon és szennyen.

Látom: Dühöngő szemeik

A te szerelmes szemeidnek

Édes melegét mosolyogják.

S ráncos, haragos homlokukra

Gyönyörűséggel csókolnám rá

A hála és szeretet csókját.

Súlyos vers és egészen konkrét témája van. A katolikus tanítóegyesület lapjában egy egészen csúnya támadás jelent meg ellenem. Panteista vagyok, szabadszerelmet hirdetek: ez volt a két legfeltűnőbb vád. Amikor utóbb a Magyar Kultúrában két számra terjedő hatalmas tanulmány jelent meg a költészetemről Várdai Béla tollából, akkor P. Bangha, a szerkesztő kifejezetten személyesen megmondta nekem, hogy az expiáció akar lenni azért a tanítók lapjabeli támadásért. Ezt a szót használta: expiáció.

Meditációk

(1915)

I. A lélek a lélek titkairól

A lelkem partján állsz és mosolyogva hívsz:

„Jöjj, jöjj, ez a tó: a régi ismerős.

Hűséges hullámaiban már egyszer megmerültél

És csodákra találtál.

Mért mentél messze tájra? Jöjj, vár a régi tó.”

Ó édesem,

Miérthogy messze mentem oktalan?

Ismerem jól ez édes, régi szép vizet.

Annyi titkot rejteget a csillogó csendes tükör,

Amennyi csillagot szikrázik rá a déli nap tüze.

Annyi csodára leltem benne régen,

Ahány hulláma fáradt testemet

Anyaszelíden végigsimogatta.

Ó, édes volt a víz keblére bízni rá magám,

S nem nézni másfelé, csak lefelé,

A csillanó ezüstlepel takarta mélységek felé,

És nem hallgatni mást,

Csak az alsó örvény titokzatos moraját.

És látni húnyt szemekkel lenn a tófenék

Százaranyajtajú kristálypalotáját,

S ezer termét és ezer kincsét,

És mindenik teremben más és másszínű

És más és más szépségű vízitündért,

És hallgatni az ezer tündér ezerhangú énekét;

Olvasni a falakra írt nehéz rovásokat,

Melyek minden betűje súlyos ablakot szakít fel

És látást nyújt a Vének hallgatag karára,

Kik zárt ajakkal, zárt szemekkel, lengő nagy fehér szakállal ülnek

És őrzik minden titkait a tónak.

Édes volt akkor a hullámokat karolni boldog némaságban

És otthon lenni minden rejtelem közt.

S Te akkor is ott állottál a parton, édesem,

És mosolyogtál akkor is.

Mosolyod úgy siklott el a boldog hullámokon,

Mint csendes éjszakán aranyló holdsugár,

De mintha meleg holdsugár.

Ott álltál akkor is, mint mostan állsz

És hívsz.

Ó édesem, kábulat vakja voltam!

Megyek, sietek! Suttogó, mély, mély habok:

Krisztus-mosolyban daloló lelkem tava,

Merítsd magadba megtért gyermeked.

Hát akkor még elmélkedtem is néha. Abban az értelemben, hogy akkor tudtam, most már nem. Akkor még nem tudtam, hogy nem tudok.

II. A csendességről

Ülj mellém, Uram, jöjj és fogd meg csendesen

Türelmetlen, ideges két kezem.

Szűnjenek egyszer fogni, motozni, írni, alakítani.

Kulcsolódjanak nyugalomra békén,

Legyenek egyszer magukért és érted.

Jöjj, csókold meg a szememet, hadd szűnjék egyszer nézni és kutatni,

Csukódjék nézni békén befelé,

Látni magát és téged.

Sokáig jártam sokfelé és Márta-módra sokban szorgoskodtam.

Kopogtattam a dolgokon és megmaradtak tompa némaságban.

Visszhangot adtak mások, de nem nekem valót,

Nem a te hangodat.

És mind a dolgok, amiket mohó és munkás ujjaim illettek,

Elnyeltek egy-egy darabkát belőlem.

El-elhagytam magamból mindenfelé az útfelen,

A lelkem jó, nekedvaló, érőnek termett darabkáit.

Azt hittem: elhozom neked, amit lelek, és örömödre lesz,

Pedig ők emésztettek engemet,

És megmaradtak: rossz kőnek a kő, és ólomnak az ólom,

Mert nem volt ujjaimban az élet szent hatalma még,

Mert nem csókoltál még belém magadból eleget:

Én voltam még nagyon, a régi termés-durva én;

Termés-arany, mert kezedből került ki,

És csillogó, mert fényed fénylik róla szerteszét,

De szétfolyó, puha, erőtlen csillogás,

És nem született meg belőle még a drága Magisterium,

Mely amit ér, arannyá nemesít.

És mindhiába volt a jámbor járás sokfelé:

Egy-, egyfelé kell menni makacsul.

Jöjj, Uram, visszajöttem,

Jöjj és keverj belém acélt a lágy aranyba,

Fogj meg s taníts meg magamat megfogni,

És kezedet el nem bocsátani,

Akkor sem, mikor másért nyúl karom.

Vízbefúlót félkézzel menteni és téged fogni erősen a mással;

Törni követ félkézzel meredek szirtek szélén,

S kapaszkodni a másikkal kezedbe;

Könyvet lapozni, húst aprítani,

Kezet szorítani és kardot köszörülni,

Félkézzel mind: a másikat hagyni nyugodtan a te szent kezedben;

Szólni az emberekkel, hogy rólad szóljon és neked a szó;

Írni taníts betűt, hogy képedet képezze titkosan;

És lenni én, hogy légy Te én helyettem,

És hozni mást magamhoz, hogy hozzád hozzam őket,

És adni magamat, hogy téged adjalak.

Taníts, Uram, taníts, a lábadhoz ülök,

Magamra és magadra, semmi másra.

III. A végtelenségről

Végtelenség, a te szemed rettenetes tükör!

Belenézek szemedbe: és összegörnyedek.

Belédvesz a szemem. Nagyvoltod oly irtóztató!

Fut benned, fut, fut a tekintetem: és utóléri önmagát,

De téged el nem ér.

És minő szép vagy! Iszonyúan szép vagy!

Amint köröttem mindenütt fakadsz

És formálsz, alkotsz szüntelen

Parányokat, világokat és én-eket.

S fönntartasz mindent élő színeden,

Engem is. És egyre énekelsz

És mosolyogsz örök-egy mosolyoddal,

Mindenre és reám. És én olyan nyomorult vagyok;

Ösztövér ázalag, akit feldob egy percre

Az örök hab szeszélye,

És azalatt is rosszra, csúfra tör,

Beszennyezi létével a habot.

Ó minő vakmerőség: lennem, szemedbe néznem!

Taposs el, ó taposs el, óriás! Míg el nem morzsolsz,

Önmagam gyötrelme és undora vagyok.

Végtelenség, a te szemed édes, meleg tükör.

Belenézek szemedbe: s kiegyenesedem.

Minő csoda! Te feneketlen mélység,

Te határtalan messzeség, te bolttalan magasság:

Te mindenestül elférsz az én hitvány szememben.

Összeszorulsz az én szívembe, egy kétes kicsi zugba:

És mégis, nem kisebbedel.

Hullámaidat gyűszűbe szorítod:

És mégis, nem sekélyedel;

És bennem-léteddel fénnyé és dallá bűvölöd

Bensőm szégyenletes titokzatát.

Mi vagyok én, hogy a csodák kelyhévé lettem,

A mindenséget foglaló keretté?

Hogy nincs gondolatom, mely végtelen ne volna,

Hogy nincsen bennem érzés, amely határt ismerne,

Hogy még magam is elférek magamban!

Ó mily csodálatos tükör a te szemed,

Ó végtelenség!

IV. A testről

Rossz bódé ez, Uram, amelyben lakni kényszerítesz.

Rozzant deszkák szorítanak köröskörül;

Amerre nézek, minden ócska, rossz falat

Repedezett, pókhálólepte vén tükör borít.

Amerre nézek: mindenütt ugyanaz az unalmas-egy,

Halálig unt arc néz velem farkasszemet.

Futni, futni szeretnék tőle már,

Kitörni innen elszánt bús ököllel

Ledöntött vén korhadt deszkákon át,

Ki innen, messze. Járni, boldogan

Harmatos, édes, illatos mezőkön,

Magas hegyeknek homlokáról nézni, nézni messze el

Nagy délibábos pusztaságokon,

És véghetetlen tengereknek titkain,

És látni, látni ismeretlen arcokat,

Szemükbe nézni, szemtől-szembe, látón,

Nem így, a rossz tükörből.

Ó emberek, testvéreim, segítsetek,

Hogy elétek futhassak.

Oly szép lehet a szemetekbe nézni!

Segíts, szerelmem, jóságos Uram,

Jöjj, vessük szét e rozzant viskó rossz börtönfalát.

És zúzzuk szét ezer darabra már

Ez átkozott-egy tükör végtelenjét,

Ha meg is vérez sok álnok szilánkja.

Elég e roskadt pajta vén dohából,

Megfojt a pállott levegő –

Tied akarok lenni és övék.

V. A régi testvérekről

Ó valóban, minket nagyon szerettél!

Jobban, mint régi nagy testvéreinket.

Mózest a hegyre fölvezetted és megmutattad neki az Országot.

Ott állt, lengő szakállal, rezgő ajakkal, némán, mozdulatlanul,

És lent a Jordán szent hulláma rólad énekelt,

S az ő szemében könnycsepp reszketett: nem látta arcodat.

Dávid, mikor hajnalra serkent, hozzád szólt magas, kövér hegyen,

Tetőled várt segélyt, mikor fejére támadt ellenség s hűtlen barát,

És pásztorának szólított és vendéglátó gazdájának,

Dallal és tánccal ünnepelt előtted,

És szentek-szentjét épített neked:

S te szóltál hozzá mennydörgős szavában és szálltál szélnek szárnyain,

Arcod körül zimankó járt, izzó parázstűz villogott szemedben,

És adtál neki templomot és kerubinos szekrényt állítottál,

Jó voltál hozzá és kegyes, szeretted, – mégsem látta arcodat.

Izaiásnak ajkait izzó parázzsal égetted tüzessé,

Mint soha máshoz, szóltál hozzá, mennydörögve, súlyosan;

Állott, emelt nehéz kezével állt a nemzetek fölött,

Állt és harsogta minden népek terheit

És messze-messze végezések titkait;

Minden szavában egy-egy átok borzadott,

És végigömlött rettentő igéinek emésztő láva-titka a világon;

És felhőn át és fátyolon reszketve látta fényleni maga felé

Ellebbenő árnyékát nagymessze fölfehérlő köntösödnek.

De őneki sem adtad látni arcodat.

Mi vagyok én, Uram,

(Kártékony apró féreg ez óriások döntő lépte mentén)

Mi vagyok én, hogy nekem megjelensz?

Hogy arcot öltesz értem, fehéret és puhát,

És hogy kezet nyújtasz felém, simogatót, édesanya-kezet,

És mosolyogsz, mint emberek mosolyganak,

És szólsz szelíden, mint egy édes jó barát,

S akarod, hogy ne féljek tőled, hanem leüljek bátran lábaidhoz

És engeded, hogy megcsókoljam a kezed

(Magdolnának a kertben nem engedted!)

És azt mondod – csodás titok! – hogy gyönyörűség énvelem időznöd!

Én édes, édes jó Uram,

Hogyan lehet? Honnan van ez nekem?

VI. Az Isten kezéről

De most már megfogom a kezedet.

Járni akartam – kisgyerek – magam,

És elindultam. Istenem, de szép volna elmenni egyedül

Amoda messze!

De nagy kövek vannak az útban, nagyobbak nálam, hegyesek, kemények.

Minden lépésnél elbotlottam és megütöttem magamat.

És ott ültem a földön,

S ijedten néztem szét magam körül a nagy komor szobában.

Te meg néztél utánam, szelíden mosolyogva.

Tudtad, hogy ügyetlen vagyok és nem bír még el a lábam,

Hogy majd a földön csúszom vissza hozzád

S ijedt szemekkel nyúlok újra majd

Erős kezed után.

Most lám, itt vagyok újra és akarok járni tanulni,

És nagyon szépen kérlek: Fogd meg a kezem újra,

Még egyszer fogd meg: soha-soha többé

El nem eresztlek.

Ha fogom a kezed,

Nem félek a nagy kietlen szobában,

Sem kint a tágas, tágas messze-messze udvaron,

Sem a végtelen hosszú-hosszú utcán,

Még tán a nagy, beláthatatlan mezőre is ki merek veled menni.

Pedig ott egy nagy kutya van, aki förtelmesen ugat

És ijesztően vicsorítja a fogát.

És már gyakorta futottam előle.

De hogyha Te velem vagy, nem tudok félni tőle.

A kutya is, ha rád néz, csóválni kezdi farkát

És boldogan morogva térdedhez dörgőlődzik.

Maradék magyarok (1919)

Ének minden emberhez

(1916)

Testvéreim, maradék magyarok,

S ti más testvérek, messze milliók,

Akik értetlen ámuló szemekkel

Hajtjátok a rettentő kereket,

A tébolyult Sors óriási gépét,

Amely pokolnak csépli, ami mag,

És csak a polyvát hagyja meg a földnek –

Öngyilkos hősök, ártatlan bakók,

És ti szegény esettek, éhesek

És rongyosok, fosztott-fészkű anyák,

És gyermekek, kik gyötrelemre lettek. –

Mind, mind velem, szegény, bús emberek:

Testvérek, sírjunk!

Viselős az idő! –

Meg kell születni már, meg akar már születni

A förtelmek esztendejének

Pokolméhében a nagy szabadító:

A könny! A közös, szent, emberi könny!

Sírjunk, mind, mind együtt! Soha még

Így nem éreztük, hogy egyek vagyunk.

Egy szó szaggatja mellünk,

Egy bélyeg ég a homlokunkon,

És Duna, Szajna, Boszporusz fölött

Egy hallgatás, egy téboly, egy gyalázat.

Testvérek, merjünk hősök lenni már,

És merjük már megmondani magunknak,

Hogy sebet kapni fáj,

És sebet adni fáj,

És minden fájás fáj mindenkinek.

Testvérek, merjünk hősök lenni már,

Acélozzuk karunkat ölelésre,

És merjük már elsírni azt a könnyet,

Embervoltunk, embernagyságunk könnyét!

Sirassuk immár siralommal

Szegény magunkat.

Mind, mind, mind bűnösök vagyunk!

Kik őrült kézzel újra összezúztuk

Emberségünk királyi Bábelét,

Kik gyilkossá gyaláztuk a tudást

S a szűz erőt hóhérrá aljasíttuk,

Szentségeinket akik megtapostuk

És nemet mondtunk minden régi jónkra.

Sirassuk immár árva fiainkat,

Akiknek vérben virradt föl a reggel,

S az első, amit láttak, förtelem volt;

Kiknek nem nézhet apjuk a szemükbe,

És akiknek újra kell kezdeni

Előlrül mindent.

Sirassuk véres Krisztusunkat,

Kinek melléről a szelíd tanítványt

Felrántottuk és a csodálkozó

Kisdedeket térdéről felcibáltuk;

Kit megtagadtunk mind a gyilkosért.

És sirassuk az Istent,

Akinek dús kezéből kicsavartuk

Az áldás mannájának kosarát,

És szabadságunk setét erejével

Kényszerítettük: legyen az ítélet

Rettentő Istene.

Sírjunk, testvérek!

Kik a teremtés ember-koszorúját

Szennybe tapostuk: nincsen más remény

A bukott földnek mása nem maradt.

Ez tán még felhat a fekete Égre,

Megharmatozza fertezett szívünket,

És lehetünk még egyszer emberek!

A költő háborús imádsága

Míg emberhúson hízik a föld,

És Káin őrjöng és üvölt,

És forr az óriás sátánkatlan:

Nézek, némán és mozdulatlan.

Hallgatok. És hallgatni jó,

Mikor a szitkoké a szó,

S rekedt himnuszok harsonálnak

A gyűlöletnek, a halálnak.

Hallgatok. És hallgatni jó.

Hagyj hallgatnom, Mindenható!

Ne hagyd kitörni, könyörű ég,

Komorult szívem keserűjét!

Csak egyet kérek, Istenem:

Átkot ne engedj ejtenem,

Fojtson meg inkább néma mérge,

De meg ne mártsam ajkam vérbe.

Sírókkal sírni tanulj, szívem,

És várni, várni csendesen.

Halkan, dalom, halkan imádkozz.

Átkozott legyen, aki átkoz!

(Őszi fecske kötetben.)

Tavaszi kórus

(1917 május)

A föld:

Harmat nevet kövér haraszton,

Simogató nap kelteget.

Én elkínzott, fáradt nagyasszony,

Télből és vérből ébredek.

Tavasz van. Új csírák mozognak,

Méhem új élettől remeg.

És, egyformán mindnyájatoknak,

Kitárom telt emlőimet.

Az ég:

Legyen a föld szép Isten-asztal,

Rá langyos esőt hullatok,

És mosolygok meleg malaszttal,

S adok Krisztust és dús napot.

Békélten borul fölibétek

Békélten borul fölibétek

Kék ölelésem, boldogan.

Legyetek boldogok és szépek,

Hadd lássam bennetek magam.

Az ember:

És én a földet összetúrom,

Méhébe ásom poklomat,

S az ég meleg szívébe fúrom

Tűzhullató vak szárnyamat.

Nem kell a Krisztus! Legyen átok,

Sötét és Sátán: akarom!

Véres szememmel amit látok,

Marcangolom, marcangolom!

Az Isten:

„Látván pedig Isten, hogy nagy az emberek

gonoszsága a földön, és a szívnek minden

gondolata gonoszra figyel minden időben,

megbáná, hogy embert teremtett a földön.”

(Mózes első könyve, hatodik

fejezet, ötödik és hatodik vers.)

A hatvanéves Prohászkának

(1918. október 10.)

A véres sár üvöltő tengerében

Egetkérő kolosszus módra állsz.

A századnak kiáltó Jele vagy,

Fáklyája te az evangéliumnak,

Amelyet Isten élő ujja gyújtott,

Hogy lomhanyíltú, kishitű szemünk

A titkok Arcát lássa mély tüzednél.

Széles és mély az evangélium

És véghetetlen gazdag rejtekű,

Mint élet és teremtés, mint az Isten.

És szól egyenlőn minden századokhoz

És mindeneknek egy Igét beszél,

S elébük szórja roppant kincseit.

És jő a század tágranyílt szemével,

Jön, jön feléje félőn, csendesen,

Szegény keblébe rettegőn takarva

Önizzadtának árva kincseit,

Hódító kézzel amit elcsikart

A Természettől és a Rejtelemtől,

S az ismeretlen evangéliumra

Idegenül és aggva, félve néz.

De férfi támad az Isten kezéből

Önnön keblében a szomjas világnak,

Ki önnyelvén beszéli az Igét,

És úgy beszél, hogy a Krisztus beszél,

S a század lelke sír föl szózatán,

És benne zúgnak az örök szavak

És ónak, újnak emberkincsei

Ó fogyhatatlan sokszavú Igazság!

Ó drága, szép, nekünkvaló beszéd!

Görög ajakkal Athén piacán

Pál prédikál a bőszavú görögnek,

S a sziklaszívű Róma harcosához

A sziklává-lett Aggastyán siet.

Ágostonok, Ferencek és Tamások

És annnyian a legnagyobb nagyok:

A győzedelmes Krisztus kürtjei,

Az Istenszónak emberajkai,

Győző és győztető nagy Életek,

Ég s föld között világló büszke Tények,

Akikben újra s újra egybezengett

Az Akkornak az Isten és az ember.

Mánknak eleven Evangéliumja,

Tiprott szívünket hadd hozzuk neked!

Kisajtolt lelkünk maradék javával

Hadd köszöntünk e szívnyitó napon.

Ó mindnyájunkért búgó s vérező szív,

Te legjobban tudod, hogy kínzatunk,

Hogy gyötrelem magyarnak lenni most,

S embernek lenni szégyen és csömör:

Keresztények ha mostan nem lehetnénk,

A borzalom közt nem látnánk sugárt.

Egyetlen csillag az öngyilkos éjben,

Mosolyogj ránk és maradj itt velünk!

Egyetlen dallam a pokoli zűrben,

Szólj, szólj nekünk és énekeld belénk

Az élő Jézust s zengő lelkedet.

Voltaképpen inkább értekezés, mint költemény, de átélt.

Csend (1924)

Csend

(1924)

Tépett világok, tépett emberek

Bódult zűrben kerengnek.

Jöjj drága testvér, add a kezedet:

Mondjunk ma csendet.

Az édes Isten nagy meleg kezén

Megbú két árva lélek:

És elcsitul és orgonálni kezd

A zűrös élet.

Tépett világok (Őszi fecske kötetben) – a mottó már a kötethez készült. Ennek a kötetnek jó része Balatonlellén született. Nagyon beteg volt a torkom, az orvos egy hónapi teljes hallgatást rendelt. Édesanyámmal lementem Lellére, meg is gyógyultam és bőven írtam a verseket.

Búzavirág

Jó volna lenni búzavirág-módra:

Ülni tövemen csendességgel,

És napra, rétre, aratókra

Rámosolyogni halkan, kéken,

Békességgel.

Ne lenne közöm semmi, semmi

Tevés-vevéssel, hangossággal:

Csak lenni, szépen, csendben, lenni,

És dicsérni a boldog Istent

Boldogsággal.

(Őszi fecske kötetben.) Ez meg az Akácvirágzás még gödöllőiek.

Orgonaillat

A hold ezüstös csónaka

Az ég vizén evez.

Oly tiszta, szép az éjszaka!

A föld oly fűszeres!

Az álmodó nagy orgonák

Az ifjú kerten át

Mintha dalolva ontanák

A május illatát.

Hull, hull a zsongó halk lepel,

Az illat fátyola.

Az éjszakában ünnepel

A teltség mámora.

Illattal, csenddel telve mind,

A tó, a föld, a fény,

Oly csordulásig telve, mint

A jó Istennel én.

(Őszi fecske kötetben.) Ez meg az Akácvirágzás még gödöllőiek.

Csendes tavaszi dal

Gyöngyvirágos szép tavasznap,

Testvérül ma elfogadj,

Kisgyereknek, szép-igaznak,

Önmagamnak visszaadj.

Fürge szellő, lég suhanca,

Légy te most a mesterem.

Míg szökellve szétsuhansz a

Friss füvön, jer, játssz velem!

Új tavasz, legyünk ma egyek!

Add, ma mindent elfeledjek,

Ami nem dal, nem derű,

Nem győzelmes-egyszerű.

Félre tőlem, téli rontás,

Zúzmarázó kételyek,

Sziromrázó részrebontás,

Gondok, árnyak, éjjelek.

Drága köntös, egyszerűség,

Tiszta tóga, légy ruhám;

Kék-fehér tükröd, derűs ég,

Arcom nézze vissza rám.

Zaj ha bennem, elcsituljon,

Csendnek ujja rám simuljon.

Angyalujjú rejtelem,

Tiszta béke, légy velem!

Ákácvirágzás

Este van, nyár van, mosolyog a csend.

Szellő, madár és ember elpihent.

Valami titokterhes boldogságtul

Ákácok könnye: nagy, fehér virág hull.

Oly frissen, könnyen megyünk egymás mellett,

Mint eső után gyöngyviráglehellet.

Fehér virág közt szótlan lépdelünk,

És a Jóisten szembejön velünk.

(Őszi fecske kötetben.)

Lombzúgás

Keresztelőt imádkozott

A zöld kórus felettem,

Szívére vont a rengeteg:

Az erdő gyermeke lettem.

Oly messze-messze innen

Falu és város és minden.

Csendes mély ereimben

Az erdő vére ver.

Ha táncol az édes harmaton

A rózsalábú reggel,

Galambbúgásra serkenek

A serkenő füvekkel.

Vén tölgyfa lombja ásít,

De meglegyint a másik,

S a harmatos, csilla pázsit

Táncolni, futni hív.

Fekszem hűvös, kakukkfüves,

Verbénás réti páston,

S szellők után, felhők után

A lelkemet elbocsájtom.

A lomb közt lassan átoson,

Felhő-barik közt futkosom,

Míg zizzen élő vánkosom,

S rám néz egy karcsú gyík.

Egy ember ballag az úton amott,

Hol a nyírfák törzse tarkáll.

Elnézem, én meg egy vén rigó,

S elhallgat fönn egy harkály.

Megy és dalol. Szavában

Egy idegen világ van!

Csak hallgatjuk mi hárman

És összenevetünk.

Mikor az erdőn fellobog

Az éjszaka tűzkoszorúja,

S édes szemét a harangvirág

Csendes álomra húnyja,

Az alvó mindenségben

Csak három szív van ébren:

A Miatyánk az égben,

A csalogány, meg én.

Egyszer, még a húszas években Károlyi J. gróf erdejében táboroztunk a Bakonyban, egy fölséges szép tisztáson, ahol egy forrás is volt. Megszerettem a helyet s megkértem, maradhassak még néhány hétig egy erdészházban. Onnan való ez a vers.

Március

Nézd: földben, szélben, erekben

Hogy lüktet a tavaszi láz!

A mélység ritmusa rebben,

Szíven, rügyön az furulyáz.

Friss szélben, bíboros érben

Megzendül a tártölű távol,

A lélek lobban a vérben,

És szállani, szállani vágyol.

Szökelleni, szállani vágyom

A szűz föld szíve felett,

Én, én a gyerek-rügy az ágon,

Én, én a kelő kikelet.

Mosolyomtól serken a pázsit,

És rezzen a tavalyi dudva

S búvó pici szarvacskáit

Félénken a napra kidugja.

Rám nyisson most, aki kóró,

Rám nézzen most, aki vak:

Énbennem az életszóró,

Ibolyáslehű tavaszi Nap.

Bontsátok mind meg a kelyhet

Szürcsölni a jó melegecskét,

Holtszirmú, télbeli lelkek,

Testvérek, árva rügyecskék.

Balatoni csend

Májusi béke mosolyog az égen,

Arcán angyalka-felhők könyökölnek.

Fehér-kék árnyak hangtalan suhannak

Komoly színén a hallgató tükörnek.

Szellő se rebben, fűz ága se rezzen,

Boldogan, némán mosolyog a csend,

Hullám hullámra bodorodik mégis:

Valami nagy szív dobog odalent!

Egy szívverésből szívja dallamát

Zsongó lelkem s a zsongó tiszta mélység.

Elsóhajtom a tómorajba lelkem

És hallgatom az Isten pihegését.

(Őszi fecske kötetben.)

Eső

Lomb közt a langyos permeteg

Lomhán hegedül.

Hallgatom, fázó kisgyerek,

Egyedül, egyedül.

Túl, túl a lompos víz falán

Ki tudja, mi van?

Ember van-e más is, vagy talán

Csak én magam?

Elzsibbad a föld, szétolvad az ég,

És minden rám nehezül,

És öntudat csak bennem ég

Egyedül, egyedül!

Herkulesfürdői emlék

Ünnepnek írd ez óra csendjét,

A Cserna hűvös alkonyát,

Szíved csengői visszacsengjék

A szívtelen múláson át.

A hegy fölött fehérke felleg.

Szökő sziklák zúgói mellett

Megbújt a zsongó vízesés.

Habok az esti dalt tanulták.

Szent hallgatásba finomult át

Szó, álom és emlékezés.

A lélek bontott néma szárnyat,

Ledobta az únt szóruhát.

Dalom, a daltalan magánynak

Őrizd ez órák illatát.

Ünnepnek írd: Nehéz hegyek közt,

Szökő vizek közt, szűz egek közt

Öreg batár döcög tova.

Mosolygó felhő néz utánad.

A szónak mély zengése támad,

Mint messze mélyek sóhaja.

Szó szóra szikraként sugárzik,

És szemeden a sors rezeg,

S ajkadon lassan kivirágzik

Egész magányos életed.

Ünnepnek írd ez óra csendjét,

A Cserna zengő alkonyát,

Szíved csengői visszacsengjék

A szívtelen múláson át.

Emögött egy nyári utazás van a háború alatt. De eléggé csinált vers ez.

Szonett egy palack forrásvízre

Egy tört fenyőág és egy kis üveg,

És benne víz van, színtelen és szürke:

Egy kéz a forrást e palackba szűrte!

Üzent a forrás és a nagy hegyek.

Ó bús vendég, ki némán őrized

Élő források messze muzsikáját:

Holt mélyeden a múltak álma fáj át:

Hegyekből omló zengő mélyvizek.

Míg alvó, bús tengerszemedbe nézek,

Tengerre lát riadt tekintetem:

Mélységek gyöngye, mélyeim idézed.

S rám néz – szivárvány szürke fellegen –

Egy vízcseppből a messze vízesések,

Egy emlékből az életem.

Ez is azzal függ össze. Herkulesfürdői vendéglátóm küldött később egy kis üveget forrásvízzel.

Almafavirágzás

Körül-körül virágban áll

És harmatban a kert,

Fölé az édes napsugár

Arany mosolyt lehelt.

Mint koszorús menyasszonyok,

Körül az almafák,

Dús pártájuk halkan suhog.

Virágzik a világ.

A földre lágy fehér eső,

Virágeső pereg.

A föld szívéből forr elő

A májusi meleg.

A föld szívére szállani

Szirom, virág eped.

A föld szívére szállani

Elküldöm lelkemet.

A föld szívébe lelkemet

Halkan sóhajtom át.

Érzem, amint forr és remeg,

Az élet mély dalát,

Az örök mézzel áradó

Kövér erek tejét.

Szívom az el nem száradó

Életfa kútfejét.

Tártmarkú kéz minden fa itt

Gyümölcsöt ontani.

Földből az áldás karjait

Az Isten nyújtja ki.

Szívedből mély illat remeg,

Szívemből mély ima:

Leheld az égbe lelkemet

Szerelmes földanya!

Imádságos dal holdfénynél

Hegy megett az esti nap

Most pihen el épen.

Bodros felhők játszanak

Jóságos tüzében.

Lágy-fehéren tiszta hold

S egy kis csillag int mosolyt

Boldogságos égen.

Bennem is békén virraszt

Boldog mély imádság,

Rám is hármas hű malaszt

Hinti fénypalástját:

Mélyemen az Úr mosolyg,

Anyám arca drága hold,

Csillag a barátság.

Áldás

Költemény az Istenről és lélekről (1921)

I. Kisgyerek

Amikor kicsi voltam,

Amikor ajkam mondani tanulta

Az első szót esetlenül,

És amikor merészke lábam

Először indult lépni botladozva,

És gyermek voltam, meleg homlokú,

Akarattermő és igent kiáltó,

Búgó visszhangja minden messzeségnek:

Akkor jöttél elém.

Hozzám jöttél és jó voltál velem.

Felém nyújtottad lágy, erős kezed

S hívtál öledbe, hogy tipegni merjek,

És járni tanítottál.

És mondtál szót előttem

És türelemmel százszor újra mondtad,

És utánad dadogtam és beszélni tanultam.

És a kezeden nőttem, egyre nőttem.

Atyát ha mondtam, atya voltál

S komolyan, bölcsen, vezető-keményen

Jártál fiad előtt.

Anyát ha mondtam, puha kisgyerek,

Öledbe vettél, simogattál

És nyugtalan szememre

Álomhozó meleg csókot leheltél.

Falánk fiúnak, bőven adtál lágy fehér karajt

És bögreszám meleg kövér tejet,

És mézet adtál nyalakodni sokszor.

Ostorkát fontál és sípot faragtál,

És mindent-mindent megmondtál nekem:

Nem volt előttem kulcstalan fiókod.

És hogyha kértem, adtál titkokat,

És boldogságot belsejükbe látnom.

És engedtél ujjongva játszanom

Színes kövekkel és kagylókkal egy nap,

Máskor Magaddal és a Rejtelemmel.

És enyém voltál mindig, szüntelen,

Egyetlenül, elevenül,

És láttalak és tapintottalak.

Szép sorokat is tartalmazó, de csinált vers. Egy van közte, amelyik nagyon mélyről jött és nagyon állandó: az utolsó. Jogos, hogy sokat idézik, mert valóban központi gondolatot fejez ki.

II. Fogócska

És tapsikoltam, énekeltem:

Jó nekem! Jó nekem!

Fogócska-játék, fiúcska-játék

Az életem!

Nevetve fut az Úr előlem,

Jaj de jó! Jaj de jó!

Mert én lettem kiszámoláskor

A fogó.

És nevetünk és meg nem állunk

Egy percre sem, percre sem.

Hopp, megfoglak, szaladj előlem,

Édesem!

S gyakran, mikor gyerek-türelmem

Elfogyott:

Hamar megáll, magát megadja,

És újra mindig elfogatja.

És mosolyog, mosolyog.

III. Cseresnyefa

Májusra leperdül a cseresnye virága,

S éretlen zöldben meredez a törzs.

Májusra kifeslik az emberke-palánta,

S kimered fanyaron a nyurga fiú.

Nap méze aranylik dús rét füve selymén;

S báránnyal a farkas cicázik anyásan,

Ahova néz a gyerek:

Ködök komorodnak, titkok dübörögnek,

És semmi, de semmi egymásba nem illik,

Ahova néz a fiú.

Élet anyacsókja piroslik a kisgyerek ajkán,

Karácsonyi csengőcske csilingel kis szája szaván.

Összeharapja kemény ajkát a fiú makacsul,

És hallgatásán ismeretlen kataklizmák morajlanak.

IV. Beszélgetés

Játék után a pázsiton

Egymás mellett csendben leültünk.

Komoly szép nyári alkonyat

Kéklett és hallgatott körültünk.

És láttam jól: a szemeden

Bújó, nagy könnycseppek tolulnak.

És mondtad, hogy már nagy vagyok,

És mondtad, hogy az évek múlnak.

Hogy figyeljek s legyek okos,

Mert komolyan kell már beszélni.

És mondtad, hogy már nem lehet

Sokáig így kettesben élni.

Ám én azt mondtam: De igen,

Én így akarok élni mindég.

S te megcsóváltad a fejed,

És azt mondtad, hogy nem lehet

Megbontani a dolgok rendét.

És mondtad, hogy nem is lehet

Az életem mindig csak játék,

És hogy vár rám sok szép öröm

És vár sok szép szomorúság még.

Hogy el kell mennem messzire,

És magamnak kell oda mennem,

Kell állni tudnom egymagam,

És erősnek, férfinak lennem.

Kell látnom messzi tájakat,

Az Alpeseket és a tengert,

Országokat és népeket,

És kell ismerni sok-sok embert.

Várnak sokan rám, sokfelé,

És kell, hogy őket felkeressem,

És sok mindent mondjak nekik,

És mindüket nagyon szeressem.

Lesznek majd jók és rosszak is.

És engem is sok fog szeretni,

És mégis valamennyinél

Tégedet kell jobban szeretni.

És sok-sok súlyos gondolat

Fog a szívemben megszületni,

És félni tőlük nem szabad:

Gondolni kell mindnyájukat,

És mégis téged nem feledni.

A játékból így lesz komoly,

Így friss valóság minden álmom,

És át a tarka mindenen

Tégedet így kell megtalálnom.

Ezt mondtad s még mondtál sokat,

És fáztak a szavaid bennem.

És mondtam, hogy nem akarom,

Hogy jobb nekem teveled lennem.

Ám te csak mondogattad egyre,

Hogy megnőnek a gyermekek.

De nem mertél szemembe nézni,

És a hangod is remegett.

V. Búcsúzás

Mint anya, hogyha útra készül,

Ha messze-messze útra készül

És mindörökre máshova.

Háló megett, kékgombos ágyban

Alszik a gyermek mosolyogva

És angyalokkal álmodik.

És utazó nehéz köpenyben

Melléje roskad édesanyja

És lázas ujjal simogatja

Fodor fehérke fürteit,

És hangos szíve-dobbanással

Asszú ajakkal megcsókolja

Álomkoszorús homlokát

S magába szívja még utólszor

A szunnyadó gyerek-virág-arc

Melegét, színét, illatát,

Aztán elindul, vissza-arccal,

És a küszöbről visszafordul

S fojtott sikolytól fuldokolva

– Szegény kísértet – elsuhan,

A kisgyerek meg alszik, alszik,

És csillogó, könnyű ajakkal

Kacag álmában boldogan,

És nem tudja, hogy maga van.

Így tűntél el mellőlem akkor,

És így maradtam egymagam.

VI. Az ablakból

De odakint már mosolyogtál

És benéztél az ablakon.

Azt gondoltad: Aludj, virágom,

Eljön úgyis az ébredés!

Fölébredsz és fölülsz az ágyban

És sírni fogsz soká, soká,

És hívni fogsz és megharagszol,

És megrázod a rácsokat.

Dél lesz, és meggyötör az éhség

És este lesz, és félni fogsz,

És a paplant fejedre húzod

És dideregve alszol el,

És három nap és három éjjel

Kiáltozod a nevemet,

És három nap és három éjjel

Csak sírni, sírni, sírni fogsz.

Aztán eljön a negyedik nap,

És fel fogsz kelni éhesen.

Aztán kifutsz a déli napra

És a szemed káprázni fog.

És nem látsz mást a déli napban:

Csak éjszakát és éjszakát,

És nem hallasz, csak némaságot

És siketítő zűrzavart,

És éjjel-nappal egyet érzel:

Az érthetetlen életet.

És akkor megmozdul a véred

És minden izmod megfeszül,

És a kezed ökölbe roppan

És a lelked megtornyosul,

És dobbantasz egy messze-döngőt

És nekiindulsz hirtelen,

Mert vár az út és vár a minden,

És minden út hozzám vezet.

Ezt gondoltad és mosolyogtál,

És elmentél, és éj maradt.

VII. Áldás

És a hegyen még egyszer visszanéztél

És megálltál és magasra emelted

Malasztos dús kezed.

És szólottál: Útravalónak

Szeges ostornak, örök ösztökének

Áldást hagyok neked:

Bélyeget írok nyugtalan szemedre,

Hogy bármit nézel, nézvén meg ne állhass,

Amíg a látás hozzámig nem ér.

És törvényt írok szomjazó fülednek

Hogy semmi hanggal meg ne békélj,

Míg ki nem hallod, hogy rólam beszél.

Futó lábadnak rendelést vetek,

Hogy menjen, menjen szerte-széjjel,

Föld ezer útján nappal-éjjel

Pihenhetetlen szenvedéllyel,

Míg el nem ér hozzám megint.

És két kezedre jelet égetek,

Hogy olthatatlan fájva fájjon

És mindig-mindig mélyebb mélyre vájjon,

Míg engemet ki nem tapint.

És szíveden élő parazsat gyújtok

Gyötrő és győzelmes jelül:

Legyen a lelked minden kinccsel terhes,

De tenmagadra addig rá ne lelhess,

Míg énbelőlem nem lesz újra teljes,

És tengerembe vissza nem merül.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Testvérek

Falusi reggel

Eresz alatt a fecske már cikázik.

Tereli népét már a kis kanász

És siket tülkén boldogan danáz.

Eperfalomb közt friss szél furulyázik.

A háztetőn egy álmos macska ásít,

Kézfogva nézi két apró gyerek,

Pufók az arcuk, kék szemük kerek,

Kontyos az egyik, süveges a másik.

Misére kondul harmadik harangszó.

A pap siet. Vékonyka, messzehangzó

Dicsértessékek kórusban kísérik.

S megbillentvén öreg kalapja szélit,

Dicsérjük! – dörmög egy szavafukar,

Barázdásképű, ballagó magyar.

Ezt a verset, azt hiszem, Szemesen írtam, ahol egyik kedves tanítványom családjának volt, talán még most is van, nyaralója és vitorlása. Ott is táboroztunk a cserkészekkel.

Alszik a sátor

A vén hegyoldalon dörmögve bólogattak

A százados fenyőfák. Jóságos este volt.

A Garam mormogott. A sátor szűk nyílásán

Széles, nagy huncut arccal benevetett a hold.

Az erdőn még dalolt egy elkésett rigó

És frissen dudorászott víg éji szél körültem.

A jóillatú szénán fölültem csendesen,

A köpenyem ledobtam s a könyökömre dűltem.

Körül a ponyva mentén álomrózsállta képpel

(Pirosló aranyalmák) feküsznek a fiúk.

Végigsimul közöttük simogatón, fehéren

Az édes holdsugár, mint egy szelíd tejút.

Az alvó sátoron, – virágos kertemen,

Úristen drága kertjén – a hold fehér nyomában

Halkan végigsuhan könnyű tekintetem

S a pihegő fiúkat végigcsókolja lágyan.

És éber két szemem virrasztó szeretettel

Szemük zárt ablakán kopogtat nesztelen.

S a zárt szemek beszélnek, a lelkek ajka nyílik,

És áhítat fog el, szentséges félelem.

Még itt lebeg felettük a fészek illata,

Az édesanya-csóktól melegek még az ajkak,

De lenn a foghatatlan lélek-világ ölén

A termő mély melegben ki tudja, hogy mi sarjad?

Álmukban most a játék izgalma űzi őket,

A szálló fürge labda s a könnyű métabot,

De tán csíráznak már a szem-nem-látta mélyen

Nehéz, komoly csírák, végzethozó magok.

Verejtékes napon és éber éjszakán

Imádkozó szívem amin annyit virrasztott:

A gyenge szép gyökérből ki mondja meg, mi lesz,

Ha esőt ád az Isten, kövér, meleg malasztot!

Ó drága szép palánták, szívem szerelmeskertje,

Jövendő éjszakáján ki tudja, hogy mi vár?

Itt, – itt a jó meleg, a sátor és a szívem,

De kinn, kinn dúvadak sorvasztó mérge jár!

És szívemben a messze magányos éjszakában

Felénk fohászkodó anyák mély szíve dobban,

Keresztbe kulcsolódnak maguktól ujjaim,

S remegő lelkemen imádság mécse lobban.

Kertem jóságos Atyja, ki nékem adtad őket,

Szeresd, végig szeresd az én plántáimat!

Engedd, hogy úgy vihessem örök szívedre őket,

Hogy tiszta szép szemükben megismerhesd magad!

(Őszi fecske kötetben.) A Garam partján is táboroztunk, eléggé fiatal koromban. Ez a vers rengeteg élményből tevődik össze.

Isten lánca

Nem, nem engedlek, fogom a kezed:

Az Isten lánca vagyok én neked.

Kötlek, magadhoz, élő kötelekkel,

Komoly, virrasztó, nehéz szeretettel.

A ködlő múltat, akarom, feledd,

S állj meg hajnalló mélyeid felett.

És nézz magadba boldog félelemmel:

Isten szemével és az én szememmel.

És tépd el mind a félig-fátylakat.

Akarom: láss és megszeresd magad.

Hogy lásd magad: ifjúnak és igaznak,

Erősségnek és mosolygó vigasznak.

Lásd, hogy világol a boldog titok:

A zengő porta, mit Isten nyitott.

Akarom: keljen új életre benned

Alvó dala az építő igennek.

És mosolyogd rám, édes jó barát,

Az erős Isten élő mosolyát.

Ez egy gyónómnak, ill. egy gyónómról szól.

Dal három húron

Havas, csikorgó téli szürkület.

A gyűrött égen bús hold didereg.

Járván havat és ordas hideget,

Meleg szememből boldog nap nevet.

A napot hordom belső kápolnámban,

Mint Mária a hegyes tartományban.

S elküldöm búcsút járni lelkemet

A szellővel, mely dél felé remeg.

Délnek, ahol most ketten, kéz-a-kézben,

Testvérek, járnak ama napsütésben.

És rám gondolnak mostan mindaketten,

Mert egy a Krisztus minden szeretetben,

És egy Krisztusban egy a szeretet.

És egybefog minden testvérkezet.

Hogy három húron egy dalt énekeljünk

S három-egy szívből egy tömjént leheljünk.

Ének egy rút arcról

Forgatag utcák nyüzsgése között,

Az emberarcok rengeteg erdejében

Valami a szemembe villant:

Egy szem, gyűlölködő,

Alattomos, didergető,

Akár a meztelen gyilok.

Rám néz egy arc,

Rút arc, kaján, sötét, gonosz.

Mint nyirkos ujjak illetése:

Borzongat és taszít.

Szegény arc!

Kegyetlen fátyol! Mi lehet mögötted?

Ez a szegény szem mennyi rútat láthatott,

Míg ennyi rútság ivakodta át!

E fül, e száj, ez orr

Ó mennyi rontó mérget szíhatott,

Hogy ennyi ártót tud fecselni szét!

Hány durva kéznek hány ökölcsapása

Szaggatta szét e boldogtalan arcon

Az Isten arca mását,

Míg ennyi vadság, ennyi gyűlölet

És ennyi sárga undor ülte meg!

Rettentő lajstrom ez az arc:

Annyi embernek annyi bűneit

Kiáltja ég felé!

Testvér, megállj! Hadd fogjam át

Melengető testvérkezemmel

Verejtékes, magányos ujjaid.

Én szólni akarok veled:

Akarom hallani keserű titkodat!

A szó kegyetlen zúzmarája

Kimondva: boldogan megolvad ajkadon.

Zord rejtvény, tán a kulcsod én vagyok.

Vert életed kietlen sok nem-ére

Tán ajkamon rügyellik az igen.

Jöjj, fáradt bújdosó:

Tán írva van, hogy bennem lelj hazát!

Testvér, a kezedet!

Nincsen, sehol! Az arcok óceánja

Összesodort és újra szétkavart.

Egy pillanatra villant csak felém,

Mint hulló csillag lobbanása,

Mint denevér az éjszakában:

Csak meglegyint és elsuhan.

Csak siket arcok, értetlen szemek,

És én csak nézek, nézek, valamit, ami nincs,

Ezer testvér közt egyedül.

(Őszi fecske kötetben.)

Sajó

Ketten ülünk a parti köveken

Édes napfényen, a Sajó meg én.

Gügyög a Balaton gyermetegen.

Elmondhatatlan mély mosoly az égen,

És édes-kéken tükrözik a tóban,

És bennem, és az állat mély szemében.

Halk szellő rebben, néma felhők szállnak.

Árnyak a vízen. Lelkem megremeg,

Riadtan lobban szeme a kutyának.

És gondolatom Istenhez suhan.

Nagyságos csendben ünnepel a tó,

S a kutya rámnéz, hosszan, komolyan.

Csigabiga

Csigabigácska, jaj de nem-okos vagy!

Miért másztál az útra? Eltaposnak!

Fejetlen jár itt annyi tompa láb.

Csigabiga, menj tovább!

Akinek szeme nincs, az mind kegyetlen.

Mi lesz belőled, csigabiga lelkem?

Mit ér neked, hogy hátadon a ház,

Ha egy patkó elgyaláz?

Jöjj, szépen lassan tenyeremre veszlek.

Ne félj, ne bújj: meleg pázsitra teszlek.

Ez szarvacskáid kihizelkedi:

Csigabiga, gyere ki!

Az Úristennek sok a gondja, látod,

Mosolyán melegesznek a világok;

Mégis lelkecském: az Isten szeme

Érted könnyet ejtene.

(Őszi fecske kötetben.) A csigabigával Fehérvárcsurgón találkoztam a Károlyi J. féle parkban, amikor ott jártunk megbeszélni a táborozásunkat. Egy napot ott töltöttem, és a parkban szó szerint megtörtént ez az esemény.

Kis csibék

Kis csibék,

Puha-pelyhes, sárga-bolyhos

Pici nép.

Anyja mellett szökdicsélve,

Csipogatva, csipegélve,

Húsz kerek piciny személyke

Félve lép.

Március kicsalta őket:

Életosztó, rügyfakasztó,

Télszalasztó, héjszakasztó

Édes ég.

Zugolyán a vén teleknek,

Mennek, mennek, lépegetnek,

Melegednek, élegetnek

Kis csibék.

Kis pulyák,

Furcsa pelyhes, sárga-kelyhet

Primulák!

Értetek foszolt a tél el,

Értetek borul be széjjel

Fűvel, rüggyel, lágy levéllel

A világ.

Mert ti vagytok, élhetetlen

Kis buták, az érthetetlen

Diadalmas és egyetlen

Ifjúság.

Most a föld a kicsiké lett,

Most nekünk áll minden élet,

Szökdicséljünk kis testvérek,

Kis pulyák.

(Őszi fecske kötetben.) Nagykanizsai rendtársaimnak tartottam lelkigyakorlatot, s közben legtöbbször a kertben sétáltam. Annak folytatása volt a gazdasági udvar: ott spacíroztak el a tyúkanyóval ezek a kis csibék.

Harangvirág

Harangvirág az erdő közepén,

Az ünnepélyes hűvösön

Simító szellőn meghajol felém

És rámköszön:

Megálljatok, kik halkan jártok itt,

A fák alatt, ti kedvesek.

Kik értitek az erdő titkait,

Rám nézzetek.

Párommal én az erdő ünnepén,

Szentséges édes alkonyon,

Csendben, harmatban, lilán és üdén

Harangozom.

A kelyhünk színig boldog áhítat,

Harangozunk, két kis virág,

Páros harang a templomív alatt,

Halk estimát.

Hogy jó az erdő, s szépnek lenni jó,

És jó az Isten és szeret

Harangvirágot és harangozó

Emberszívet.

S jó nektek, hogy mi, kis virágszívek

Lilák és boldogok vagyunk,

És értetek mi is, ti kedvesek,

Imádkozunk.

(Őszi fecske kötetben.)

Útféli bokor

Az árok árva szélén,

Hol a tehén tipor,

Megbúvik egy haszontalan

Szegény akácbokor.

Lombját a kecske, birka

Félig lemarta már,

Betegre szítta színeit

A gyilkos napsugár.

Csendben leültem egyszer

Véznácska hűvösén

És simogattam ágait:

Testvér, szeretlek én!

Ki tudja, honnan hullatott

A szélbe tétova

Atyád, az ismeretlen,

A titkos messze fa?

Ki tudja, itt miért vagy,

Mi van megírva rád:

Megnő-e itt az útfelen

Virágod, koronád,

Vagy minden porcikáddal

A csordát hízlalod, –

Ma még csak meggyalázva,

Holnap talán halott?

S ki tudja, tudni üdvös-e?

Küldöttek, és vagyunk.

Törvényünk egy Kéz írta meg

S egy Kézbe lankadunk!

Ajkamról így peregtek

Halk harmatként a szók.

S hozzám simultak lombjai,

Mint lágy gyerekkacsók.

(Őszi fecske kötetben.)

Tűzvész

Messis multa, operarii pauci.

(Máté 9, 39.)

Csak most, Uram, csak most legyek siket!

Ne halljam ezt a százhangú sikolyt,

Ne lássam véresen kinyúlni százfelől

Felém, felém a görcsös ujjakat.

Te adtad ezt a házat házamul,

És most a ház lobogva ég.

Hull, hull a szikra záporozva rám,

Szomjas gerendák üszke közt a láng

Sziszegve futja győzelmes futását

S hamusörényes, vérszín homlokával

Az éjszakába vad kacajt lobog.

És tárva minden ablak kétfelé

És tömve minden ablak emberekkel,

Búgó, sikoltó, vijjogó fejekkel,

Emberszemekkel, fuldokló szemekkel

És iszonyattal. Mert a szikra hull,

A mennyezet már hajlik és ropog,

Az ágynemű lobogva ég körül,

S fejük felett az izzó pernye száll.

Szívek, szívek, ne nézzetek reám,

Testvérszívek, ne rám sikoltsatok!

Jövök, futok, létrámat itt hozom,

Itt, itt a cső, a drága vízsugár

Csorogva kúszik már kezem között,

De irgalom, szegény szívek, nekem:

Én egy vagyok csak, és ti rengeteg!

Megfogok egyet, vinném lefelé,

A létra reccsen, de sikolt a másik:

Ezt is hamar! Sikolt a harmadik,

A negyedik. A negyediket is!

De jaj, ki nyúlhat négy-öt-százfelé?

Itt is kicsúszik egy a kéz közül,

Emitt is egy, jaj, és a mélybe hull;

Amott is egy sikolt, felé kapok:

Megint kettő lehull a láng közé.

Ezer kezet ha adnál, Istenem!

Fogd be, Uram, fogd be a szememet,

Hogy egyet, egyet fogjak meg keményen,

Ne lássak aztán semmit és ne halljak,

Míg azt az egyet elveszem a lángtól,

Megsimogatom, megmelengetem,

Verejtékét, vérét lecsókolom,

S egészen, épen elhozom neked.

Aztán hadd kúszom újra másikért.

Ezt a vakságot add nekem, Uram!

Add, hogy legyek szentül könyörtelen.

Erőt, Uram és makacsságot adj:

Amit megfogtam, hogy el ne bocsássam,

Amit megfogtam, hogy enyém legyen,

Amit megfogtam, hogy tiéd legyen!

Csak egyet, egyet, ó de azt egészen,

Csak egyet, egyet adj megmentenem!

Ennek két ihletője van. Az egyik maga a tény a téma. Sokat gyóntattam akkoriban, és sok nehéz esetem volt. A másik élmény egy tényleges tűzvész emléke. Egy kirándulásunkon a Nagykevélyen szálltunk meg, késő este nagyon messziről valami tüzet vettünk észre. Gyerünk oltani. Szentendrén égett egy faház, mikor odaértünk, a tulajdonos meg a lakója veszekedett, melyik a felelős, kinek kell oltania. Úgy rájuk rivalltam, hogy elszégyellték magukat. Cserkészeim addigra hozzáfogtak az oltáshoz, magam is fölmásztam a háztetőre, együtt csináltuk. Életmentő kitüntetést is kaptam ezért. Ez adta hát a képet.

Angyal

Angyal, jóságos útitárs,

Ki mellettem komoly szelíd nagytestvér módra jársz,

És ujjad illetése könnyű, mint sóhajtás a boldog ember ajakán

S mosolyod édes, mint egy kisded álma karácsony éjszakán:

Esengve kérlek drága szép barát,

(Hernyónak hogyha kérni pillangót szabad)

Lebbentsd föl egyszer boldog arcod fátyolát,

Mutasd meg arcodat!

Mert olyanok vagyunk mi lásd,

Árnyékotokban bolygó emberek, akár az oktalan

Karonülő kicsik: ha látunk csillogást,

Kapunk mohón utána rögtön esztelen,

Mindegy nekünk, ha fénylik: rossz üveg vagy vert arany.

És embert hogyha látunk, akinek arcán fény rezeg,

(És minden emberarcnak fénye van)

Hozzámegyünk azonnal testvéri szóval, nyájasan,

S amerre járunk földnek útján szerteszét,

Kezünkbe fognánk sok felénk nyújtott kezet,

Mert jó embernek fogni más ember kezét!

Pedig kicsinyek mind az emberek,

És bús világuk egy-arasznyi szűk,

És minden ember-illetés a földre szegzi két szemed,

És földhöz von nehéz, meleg kezük.

Jöjj, jöjj, királyi testvér, jöjj, emeld meg arcodat

E sürgő hangyanép fölébe fényesen,

Magasodj föl előttünk királyi termeteddel

És napszemeddel nézz ránk csendesen,

Hogy átöleljünk boldog döbbenettel,

És lepattanjon rólunk minden földi kéz,

S ne lássunk mást csak tégedet, nagy tündöklő, fehér alak,

És benned Azt, akinek fényessége vagy.

Mert lásd, fényesség gyermeke,

A jó közös Szülőnek elsőbb szülöttje te:

Mi sejtjük sokszor (és a szívünk dobban),

Hogy testvérek vagyunk veled.

Mikor a szemed a szemünkbe lobban,

Érezzük benne messze-messze más világ

Nekünk a földnél otthonabb világ tüzét.

Hangod mikor megsímogat, meleg hullám borzong szívünkön át,

S érezzük: ez a földi szónál jobban

Nekünk való beszéd.

Taníts anyai szóra, taníts hazai dalra.

Nyisd meg nehézkes emberi fülünket,

Hogy halljuk a mindenség zengő kórusát,

Amint az Úrnak nagyságát rivallja

S az édes Jézust áldja s a drága szép Szűz Máriát.

Taníts, testvér, odasimulni minket,

Ahol te lengesz gyémánt fuvoláddal.

És hegedűs és hárfás angyalok,

És mind a többi énekes karok,

Mind, aminek megadatott dalolnia:

Szegény kis Szent Ferenc és Szent Cecília,

A vadgalamb és fülemile búja,

A kis füvek harmatos kórusa,

A tölgyek izmos barna himnusza

S a nagy hegyeknek zengő koszorúja,

S a gyöngyvirág, a fehér csengetyű:

És úgy vigyük oda szegény kis életünket,

Hogy észrevétlen köztük megsimuljon

És halkan, halkan pengeni tanuljon,

Mint egy szerény kis gyerekhegedű.

Farkas Edit kapott ajándékba egy gyönyörű gobelint, amely egy angyalt ábrázol: az ihlette a verset.

Fiúk

Sarumegoldó templomi tisztelet

Halk himnuszával félve köszöntelek,

Isten tövén költ kis-világok:

Fürge fiúk, eleven virágok.

Már az apák, lássátok megarattak

És letették a megrozsdált kaszát.

Munkájukon nem érett Istenáldás,

Barázdájukból nem sarjadt kenyér.

A zsellérföldön rosszul forgolódtak,

Mételyes kézzel vonták az ekét:

Vétkek üszögje vert ki a kalászon,

És nem fakadt szem puffadt szárain.

Rossz munka volt. S míg sírván emlegették

A régi szép fehér magyar cipót,

Hét-szűk-időben nagy-dohogva nyelték

A méregbélű idegen karajt.

És jött a jég és jöttek zúzmarák,

Földindulások és halottas évek:

És áll a tarlott, elcsigált telek

És vár: lélekre, karra és ekére.

És ülnek, ülnek a rokkant apák,

Sovány pipával, rozzant ház tövében:

Fáradt szemükben a ti arcotok,

Égett szívükben a ti kacagástok.

Tirátok néznek, éledő virágok,

Hogy mozduljatok és feseljetek,

Tűzi pipacsok, szűzi margaréták,

Lobogjatok és fehérkedjetek:

Hogy a magyar föld új tövet csirázzon,

És új tavaszt emtessen emlején,

S az ős barázdán mélyebbről fakadjon

Nemesebb bűn és emberebb erény.

Egy lüktető, nagy, nyugtalan dal árad:

Halljátok ég-föld egy-sugallatát!?

A kínzott föld imádkozik felétek

S az önmaguktól megcsömölt apák.

S akinek bennünk kedve oly kevés telt,

Isten szeme is rajtatok virraszt:

Fiúk, köszöntöm boldog áhitattal

A tűzszemű tavaszt!

Sarumegoldó templomi tisztelet

Halk himnuszával félve köszöntelek,

Isten tövén költ kis-világok,

Fürge fiúk, eleven virágok.

A szegedi gimnáziumunk kétszáz éves fennállásának jubileumára írtam.

Két imádság

I. Gyónás után

Áldd lelkem, áldd, fennen magasztald

Uradat, aki megvigasztalt.

Jézust, jóságos pásztorod,

Ki érted messze vándorolt,

Ölébe vissza sírva hítt,

Aklába vállán visszavitt.

Mert szenny közt, gaz közt görnyedeztél,

Sertések étkén töltekeztél,

Arcod ten öklöd tépte-marta,

Angyalod arcát eltakarta.

Ki vétkeid vérzettje volt:

Jézus tehozzád lehajolt,

Magához némán fölemelt,

Szegény lélekre, rádlehelt.

És engedett a durva kéreg,

Felujjongott a lelkem: Élek!

Szívem aszályos sivatagja

Új élet kútfőit buzogja.

Mélyből lobog föl új meleg,

És ébredeznek énekek.

Pattanj fel ajkam néma zára

A szabadultak új dalára!

Egekbe hass, te meglelt ének:

A szabadítás Istenének.

Uram, kinek omló malasztja

Mi vétkeinket túlvirrasztja,

Ki előtt bűnnél több a bánat,

Ítéletnél a bő bocsánat,

Ó fogyhatatlan Irgalom,

Tiéd a szívem és dalom.

Engedd, előtted híven járjak,

Akaratodra rátaláljak,

És ne vétkezzem soha többé,

Áldjalak Téged mindörökké.

II. Áldozás előtt

Jöjj el, édes Jézusom!

Szomjazom, szomjazom:

Asszú rét a harmatot,

Haldokló a holnapot.

Nincsen erre enyhület

Élő Serleg, kívüled.

Undor ennek földi bor:

Tűzből kelt és tűzre forr.

Élő tűzre szomjazom:

Jöjj el, édes Jézusom!

Minden, minden benned ég:

Boldogság és békeség.

Lázzal tágult életem

Elnyugosztom kebleden.

Benned: termő hallgatás,

Hallgatásban újulás.

Mámor benned, mély malaszt,

Minden forrást fölfakaszt.

Szállni mertet szárnyakat,

Titkok-titkát tárogat.

Jaj be jó ott, jaj be jó!

Földi álmot altató,

Mennyet szívnek megnyitó,

Jaj be jó, jaj be jó!

Én meg, én meg: jaj be rút!

Hogy bezártam a kaput!

Féreg, vér és fertezet

Szentélyembe férkezett.

Tört oltárom lépcsején

Tépett koldus várlak én.

Jézus, jaj hová legyek?

Így elédbe hogy megyek?

Jaj, lábadhoz hadd esem!

Jaj, taposs el, édesem!

Jaj, szemed ha rám tekint!

Csak ruhád ha meglegyint!

Olyan, olyan rossz vagyok!

Úgy nem, úgy nem az vagyok!

Mégis, mégis: szomjazom!

Jöjj el, édes Jézusom!

Tűzszemed ha rám veted,

Hátha még megéledek.

Kőszívemre rálehelj:

Hátha benne mag fesel.

Fogd meg ezt a rossz kezet,

Nélküled mert elveszek.

Szomjazom, szomjazom,

Jöjj el, édes Jézusom!

Igazán nem tudom, miért éppen ezt írtam meg. Többször gondoltam, hogy meg kellene a testvéreiket is írni, dehát nem kerülközött.

Sarlósboldogasszony (1928)

Sarlósboldogasszony

Nyár és hajnal. Sarlósboldogasszony.

Most indul az aratók eleven koszorúja a táblán.

Arany húrját a domb mögött hangolja már

A nyár nagyasszony napja:

Már benne párállik a pirkadati szélben

A csurranó nyárdéli tűz,

De az orgonalombon még reszket a harmat,

S acél-ifjan csillannak a kaszák.

Már bontja barna falanxát

Az aratók komoly karéja.

Hajlongnak utánuk a marokszedő lányok,

Kendők vadvirág-bokrétája táncol.

Csend.

Egy fenkő csisszen a pengén.

Messziről egy kis csikó csengője csilingel.

Egy riadt pacsirta fúrja fölöttem

(Daloló nyílvessző) az égbe magát.

És testem-lelkem minden pórusán át

Érzem, hogy árad bennem ég felé

A föld felomló, mély dala.

(Kettős végtelen kötetben.) A kötetcímet Schütz Antal ihlette. Mondtam neki, hogy valami olyat szeretnék címnek, ami kifejezi az élet delét. Ő mindjárt erre a szép ünnepre figyelmeztetett. Nagyon kedvemre volt, s a szóhoz, a címhez írtam a verset.

Nyári zsongás

Zsong a nyári rengeteg,

Zeng a napsugár.

Sárga búza megremeg,

Sarlajára vár.

Napraforgó napba néz,

Lepke mondja: rózsaméz,

Búza mondja: nyár.

Rád szakadt a nyár, szivem,

Forrón, gazdagon.

Búzafürtös földeken

Érik asztagom.

Bókol már a telt kalász,

Közeleg az aratás:

Delet ért napom.

Csorduló nyaram delén

Fönn a hegyfokon,

Szerteszét merengek én

Völgyön, partokon.

Mostan mindent értek én,

Most ez élő földtekén

Minden fű rokon.

Lelkem, élő lant-ideg,

Most be jó neked!

Minden, minden a tied:

Földek és egek!

Zsongd az ég-föld-szív zenét,

Emberét és Istenét:

Zsongd ki mélyedet.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) Voltaképpen ez az alapgondolata ennek a kötetnek.

Hullámmoraj

Szürke tenger és szürke ég.

Ó véghetetlen szürkeség!

Jajongva száll a sok sirály.

A lágy eső halkan szitál.

Vonagló, méla vízmoraj,

Örök-egyhangú mélyi dal.

És mégse, mégse szomorú.

Ó szürke, szép, komoly ború!

Ti szürke tenger-távolok,

Lám én is, én is itt vagyok!

Az a hatalmas, furcsa szél,

Amely nem tudni merre kél,

Eddig sodorta csónakom,

S most ülve szürke partokon

Fontolgatom, elmélgetem

Harminchatéves életem.

Mily különös, hogy itt vagyok,

Hogy hallom az örök habot

A véghetetlen ég alatt.

Hogy annyi minden elmaradt,

Hogy annyi volt és annyi van,

És el fog ülni nyomtalan:

Mint harsogó hullámhadak

A fövenyen elomlanak.

Mily különös: Ma itt vagyok,

És holnap tán már új habok

És friss szelek ölelik át

Életem ingó csónakát,

Új tengerek és új egek,

Új szürkeségek intenek:

S holnapután új partokon

A régi zúgást hallgatom.

Mondd, mondd, te gazdag szürkeség:

Mi jöhet új elémbe még?

Amit a szív tud sejteni,

Ami emberi s isteni

Engedtetett a Föld színén:

Mindent megértem, éltem én.

Már minden volt. Hogy élhetem

Még gazdagabbá életem?

Ha jönne most az alkonyat,

Amely bezárja utamat,

Úgy hagynám itt a szép nyarat:

Békétlen vágyam nem maradt.

Úgy hajtanám le arcom én

A hívó Isten kebelén,

Mosolygón, érten, gazdagon,

Halk Tedeummal ajkamon.

De hogyha élnem méretett,

Ha zúgnak még a tengerek,

És ismeretlen partokon

Kell még kikötni csónakom:

Kedves nekem az Akarat,

Melytől vitorlám megdagad,

S amely hajóznom rendelé

A láthatatlan part felé.

Csak zúgjatok, örök habok:

Én is egy kis hullám vagyok.

Testvér nekem a mélyi dal,

S a lelkem rá rímet sugall.

Ó édes ülni köztetek,

Hullámok, rímek, életek,

S hallgatni szívem halk dalát:

Az öröklét mély dallamát.

(Viareggio, 1925.)

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) Akkor egy évet Olaszországban töltöttem s annak húsvétjára utánam hozták Harangi Lacit. Visszafelé meghűlt, Firenzéből a tengerpartra kellett kivinni. Így töltöttünk egy hetet Viareggioban s ott írtam ezt a verset.

Antenna

I.

Vedd a kezedbe az eleven csodakagylót,

Fűzd a fejedre a zengő koszorút.

Úgy, úgy. Hadd ülök most szembe veled.

Nem, tedd el amazt, – nem kell:

Az én kagylóm mélyebbről muzsikál.

Az én lámpám a te csillogó szemed most,

Az én kagylóm a te két tüzelő orcád,

Az én vezetékem lélekvezeték.

Én antenna vagyok magam is!

Nem látod, hogy feszülök a lelkek tarka-szürke városa fölött,

Szomjas-rezgő szál-idegekkel!

Hogy reszket, hogy sirallik rajtam át

Az emberhangok rejtelmes rengetegéből

Minden lelkek minden hullámzása!

Millió ajakam ha volna,

Millió ritmus ha omlana számon,

Akkor sem tudnám fölzenélni mind

A bennem omló embermuzsikát.

II.

Ki szólhat most? Ki ülhet

A zengő pók lelkes acél-fülénél?

Talán egy sápadt, vérszegény poéta,

Egy háború-előtti dekadens.

Lankadt fején csapzott, nehéz csigák,

Távolba révedő beteg szeme:

Álmos reggel vonagló utcavillany.

Roskadtan ül, sok gyöngybetűs papírral,

És halkan zenget árva rímeket,

Vérző vágyról és sajgó pihegésről,

A ríkató, a villanó,

Illethetetlen illanó

Élet után.

Talán egy karcsú fiatal leány,

Egy énekesnő áll a gép előtt

A zongorás, bokrétás pódiumon.

Fehér vállán és hűs gyémántjain

A csillárfény csillanva lejt.

Tán kezdő még. Egyik szeme

Aggódó anyját keresi suhanva,

A másik (már felülről) összefogja

A félhomály forró ködéből

Felélövellő szemeket.

Félénken nyíló csengős ajakán

Félig boldog és félig remegő

És mégis biztos ösztönös-rózsás mosoly.

S míg lágyan elsimulva ringatózik

Bimbócska lelke Gretchen áriáján,

Fél-álmodott, fél-vágyott tarka képek

Szivárvány-íve játszik lelke mélyén:

Siker, dicsőség, pénz és ragyogás,

És szerelem.

Most, most talán egy kopott muzsikus,

Egy vén, fogatlan, ráncos zongorás

Nyaggatja reszketőn a zengő csontokat.

Rongyos-cipős, félig vak is talán,

Akit csak irgalomból tartanak,

Hogy egy-egy fáradt félórát kitöltsön,

Mikor talán nem hallja senki sem.

Görnyedten ül a billentyűk előtt,

Erőtlen omlik fénytelen szemére

A kóccá szürkült hajdani sörény,

Jár, illeg hosszú bütykös ujja tíze,

S amíg a bűvös Pastorale búg:

Kísértetes életfilm-töredékek

Surrannak végig vézna lelke vásznán…

Egy holdas éj… egy csók a park ölén…

Egy régi otthon… egy karácsonyest,

Gyertyácskafényes, gyerekkacagásos…

Opera… fény… karmester-dobogó,

Tapsorkán-mámor… pezsgős vacsorák…

Félisten-álmok új kották felett…

Aztán koporsók… apró kis koporsó…

És nagy koporsó… hantok zuhogása…

Fojtó november, végtelen szitáló…

Hideg lakás… töpörtyű-vacsorák…

Egy külvárosi mozi zongorája…

Beethoven… kuplék… cselédkacagás…

Zúg, zúg a rezgő drót a háztetőn,

Zúg a rejtelmes rádió,

A titokzatos élet és halál…

III.

Falusi ház fölött zenél a drót.

Falusi ház, ősz-óta-zárt kis ablakú,

Tikkadtra fűlt, nehézszagú.

A gazda félretolja csendesen

A most faragott vasvillanyelet,

Aztán leveszi lassan a kagylót

Az új muzsikáról, amit a német fúrt esze kigondolt

És méltóságos kíváncsisággal,

És mégis fél-gyanakvón

És egy szemernyi megvetéssel is

Ráfonja verejtes, mélybarázdás homlokára.

Pirospaplanos ágyban

Viháncolnak a gyerekek.

Az asszonyok csörömpölnek a konyhán.

Az álmosan kérődző istálló trágyapárás melegében

Megzörren egy-egy légycsapó tehénfarok.

Kutya vonít, szekér zörög, gebe nyerít,

Locsog az utcán harmadheti sár,

Sivalkodik a pőre nyárfaerdő,

A kürtőben káromkodik a szél,

S a csizmás, lajbis, kostökös magyarnak

Rejtelmes-néma mély szemében

Ki tudja honnan-csillagos szemében,

Ki tudja hova-néző-mély szemében,

Ezredes-ős örvényeket kavargat

Az érthetetlen messzeségből

Beléje búgó Máté-Passió.

IV.

Most lelkem a láthatatlan hullámparipára szökell

És levegőben, estében, szélben,

Muzsikás hangok zivatarában

Szétszáll a mérhetetlen-egy világon:

Búgó szívek vonják ezer felé.

És zeng a csodálatos Passió.

Fiatal francia tisztek a garnizonban.

Cigarettafüst. Lármás étkező.

Csillogó szemek, harcias bajuszkák,

Zörrenő kardok a fogason

Az asztalon likőrös poharak

És egy gyűrődött Action,

És középen a titokzatos Tölcsér.

Rengő kajüt az óriás Óceánon.

Dohogva száll az eleven Acélház

A kincses-éhes Indiák felé.

Ő Brit Felsége lobogója csattog

A trópusi szélben az árboc tetején.

Méhében milliók könnyeitől,

Verejtékétől, reményeitől

Remeg a roppant rakomány.

Kajütje mélyén a vén kapitány

Fiókba gyűri térképei titkát,

És végigdől az ágyon,

És felcsatolja kagylós drótját.

Berlin. Külváros. Kocsma. Különszoba.

Sörtelen asztal: komoly és kemény

Arcok az asztal mellett: proletárok.

Két sápadt, csontos, szakálltalan arcú

Fiatalember szólott. Szenvtelen,

Monotón hangon Spinózáról az egyik,

A másik füstje-fojtott fáklya-szemmel

Világsztrájkról rakétaszókat.

Szomjas vita szikrái röpdöstek a légben,

S a végtelenbe tágult horizonton

Fantasztikus szivárvánnyá fonódott

Gyermekhit és számító jégvelő,

És véres, gyilkos világszerelem.

De most a vita véget ért,

És megszólal az áhitatos csöndben

A Hullámok rejtelmes harsonája.

Búg, búg a csodálatos Passió.

Hallgatja fellegszántó palotája mélyén

A milliárdos markú trösztkirály.

Hallgatja kis szobája laboratóriumi csendjén

A világjáró kis japán professzor.

Hallgatja Trockij, Chamberlain és Mussolini,

A csattos lateráni kanonok,

És a didergő kanadai farmer,

A duzzadt fokvárosi szerecsen,

És az atádi tanítókisasszony.

Hallgatja, hallgatja százezer füllel

És százezer szívvel,

Dobogó, remegő, lihegő százezer-egy szívvel

Az Ember, az Ember, az Ember!

V.

És látok! Látok a légen át,

Légen és zűrön és sötétségen át,

Káprázatokon és minden sokféleségen át,

És felcsatolja kagylós drótjait.

És minden őrültségen át:

Látom, látom: az öklök szétsimulnak,

Szemkarikák, ajakráncok homlokbarázdák elsimulnak

Minden tisztátalan nem-ember hangok elcsitulnak:

Lám a Zengő Kagyló koszorúja alatt

Olyan testvér-egyforma minden arc!

Olyan szerelmes-egy zenébe öleli mind a milliószoregyet

A véghetetlen édes messzeségből

Belénk hullámzó Evangélium!

Amikor először éltem át a rádió nagy élményét. Még akkor fülhallgatós készülékről volt szó.

Éjjel a tengeren

A tengeren a holdfény selyme zizzen,

Virraszt az ég ezernyi csillaga.

Örül a tenger és az éjszaka.

Fenn a födélen állok egymagamban,

És átremeg a vizek illata.

Ölel a tenger és az éjszaka.

Fanyar csókjával meglegyint a szellő,

Idegen mámor reszket rajtam át.

Érzem a tengert és az éjszakát.

Földtől, hajótól, valóság porától

Lebbenő lelkem eltépte magát:

Szívom a tengert és az éjszakát.

Belesóhajtom lelkemet az éjbe,

Tengeranyám lágy hullámaiba,

Én, és a tenger és az éjszaka!

Belefürdöm a tengeréj szelébe,

És összebúg a hármas mély szava:

Én és a tenger és az éjszaka.

(A tengeren, Nápoly és Palermo közt)

(Kettős végtelen kötetben.) Nápolyból mentem Szicíliába a 4. osztályon, utazó katonák közt, a tengeri hajó legalsó emeletén.

A kis gomba dicsérete

Az erdő szempilláin dús cseppek ezre ül.

Egy kicsi gomba kandikál a nedves fű közül.

Mellette zúgva tombol el havasok patakja,

Nehéz sziklákat ostoroz türelmetlen haragja.

Fenn bújdosó sötét szelek vad titkot trombitálnak

A végtelenbe szökkenő imás fenyősudárnak.

Villámmal vemhes fellegek, vén ördögflotta-gályák

Az ég vizét kormánytalan, cél nélkül úszdogálják.

Alattomos, búvó ködök lelesnek a tetőrül,

Sziklán a sas fészkébe bú, a völgy kutyája szűköl.

De itt a vén fenyő tövén a kicsi gomba áll,

A fű közül a fára fel nevetve kandikál.

Olyan picinyke, rózsaszín és puha és kerek:

Barázdás férfi oldalán így néz a kisgyerek.

Mohos gyökér közt megsimul páfrányos rejteken,

Bizalmasan és csendesen és engedelmesen.

Fenn végtelenbe zajlanak a szirti orgiák:

Itt csend van, illat és meleg: egy kis, kerek világ.

Meleg sugár hasítja szét a morgó felleget,

S egy kandikáló gomba-szem az égre fölnevet.

(Tömös)

A szociális testvérek Tömösön szoktak nyaralni: sokan, az útkaparó házában. Egyszer nekem is szereztek ott nyári lakhelyet: benn az erdőben, egy kis vízimalom épületében. Több versem való onnan.

A fenyőfa éneke

Állok cseres hegyoldalon,

Magasba szúr örök dalom:

Föl, föl, föl, fölfelé!

Nem kell a völgyi szép meleg,

A tölgyek, bükkök és cserek:

Föl, föl, föl, fölfelé!

Hulljatok alsó ágaim,

Ne vonjátok le vágyaim.

Föl, föl, föl, fölfelé!

Fussatok szét gyökereim,

Teljetek élő ereim.

Föl, föl, föl, fölfelé!

Keményedjél hű derekam.

Tartani bírd templom-magam.

Föl, föl, föl, fölfelé!

Te lombosodjál koronám,

Vidd a magasba mély imám,

Föl, föl, föl, fölfelé!

Évente új-új adorál

Zöldecske hármas gyertyaszál

Föl, föl, föl, fölfelé!

A kúszó templom egyre szebb,

Ez az imádság teljesebb.

Föl, föl, föl, fölfelé!

És egyre több karcsul elő

Iker-templom: testvér fenyő,

Föl, föl, föl, fölfelé!

Ahol az élet idegen,

Aszályra perzselt köveken,

Föl, föl, föl, fölfelé!

Templomi zölddel fonjuk át

Pogány hegyormok homlokát,

Föl, föl, föl, fölfelé!

S megnyitja vén szemét a bérc.

És rajtunk át az égre néz,

Föl, föl, föl, fölfelé!

S az égnek úgy sikoltja át

A föld sóvárgó mély dalát,

Föl, föl, föl, fölfelé!

Árvák

(Prohászka halálára, 1927. április 2.)

Testvéreim, akik árván maradtunk,

Bújjunk ma össze az üres lakásban,

Próbáljuk most nagyon szeretni egymást,

Mert nagyon-nagyon egyedül vagyunk.

Fogjuk meg egymás reszkető kezét,

Úgy nézzünk, nézzünk, még amíg lehet,

Nézzünk utána nagyságos Napunknak,

Amint száll, száll, mély bíborában égve,

A véghetetlen Óceán szívére.

Csodálatos, királyi alkonyat!

Hogy állt fölöttünk, óriás torony,

Hogy állt, mindvégig! Zengett a harang,

Nagy szívének kegyelmes nagyharangja,

És zengte, bongta mégegyszer belénk

Sikongó mély anyamadár-szerelmét,

S az Istenség öröklő titkait!

Hogy csengett rá föl boldog rezzenéssel

Aprócska ember-csengettyű szívünk!

Hogy állt fölöttünk, ég és föld között!

Nem is tudtuk, hogy a setét Követtel

Bírkózza harcát tűzhányó agyában.

S amíg a lángok végső harca forrt,

A kráter izzó mélységeiből

Új tűzigéket ragadott ki még.

És szórta, szórta lélek-pattanásig,

Csak szórta ránk a lángoló malasztot,

Míg egy utolsó áldásul ledőlt

Az Isten óriási tornya – szépen,

Estében is töretlenül.

Ki méri meg a szörnyű szakadékot,

Amellyel fölszakadt a Tölgy kidőltén

És égre tátong a magyar sivány!

Ki nem veszített benne véreset?

Hol itt a szív, akit meg nem simított?

Hol ember-könny, amelyre csókja nem volt?

E bús magyar föld élő golfja volt ő:

Mind, mind melegszünk szíve melegén,

Ő van! Miénk is! Ismeretlenül is!” –

Hánynak adott e gondolat az éjben

Embernek lenni, élni új erőt!

Ő itt az ihlet zengő ajkakon,

A gondolat az elmék tűzhelyén,

Fiatal izmok duzzadó zenéje,

Gyermekszemekben szűz mosoly dala,

És a magyar százezrek méhe mélyén

A fölvonagló lélek-öntudat.

Mint a Michelangelo Istene

Kinyújtott ujjal a nehéz napot:

A magyar lélek alvó glóbuszának

Ő rázta meg teremtő tengelyét,

Belőle forr itt, minden, ami élet,

Úgy szívjuk őt, akár a levegőt.

Jóságos Isten, mi lesz ezután?

Te visszavetted a kegyes Napot:

Ki fog nekünk a télre fűteni?

Ó, Istenem, ha minden árva tudná,

Hogy árva lett, – ha mind az unokák

Megsejtenék, hogy mért lobog setét

Keserű láng a vert apák szemében,

Amíg a Tűzfogatra fölsajognak,

Melyen a Pátriárka égre szállt:

Ó milyen sírás búgna föl e földön,

Milyen fekete felhőfakadásos,

Jajszó-villámos, lélekszakadásos,

Országraszóló magunksiratás!

Még ők nem értik – ó be jó nekik!

Még ők nem értik – ó milyen szegények!

Ó jertek, jertek, szegény gyermekek,

Akik értetlen, nagy, riadt szemekkel

Meredtek most az elnémult nagyok

Hervadt képére, elapadt szemére,

És félve jártok és lábujjhegyen

Kerülitek a halottas szobát –

Ó jertek, jertek, bújjunk össze mind

A szétzilált, a gazdátlan lakásban,

Hiszen ma mind, mind gyermekek vagyunk,

Megvert, elárvult koldusgyerekek!

Ó jertek, bújjunk össze melegen:

Bocsássuk le az ablak függönyét,

És oltsuk el a lármás lámpafényt!

Ne nézzen most szemünkbe, csak a mécs,

Amit még tegnap ő gyújtott nekünk.

A mécs, a mécs, az Isten-küldte mécs,

Amelybe mennyből lángot ő hozott,

A drága mécs, mely mindenünk maradt,

Amelyben ő is, ő is ittmaradt!

Testvérek, óvjuk, óvjuk ezt a mécset,

Örökségünket, altató szelektől,

Lehellettől is, magunktól is óvjuk:

Nincs fény egyéb hetedhét éjszakában,

Nincs, nincs e hülő, dermedő világban

Kívüle láng, lélekmelengető.

Itt gyertyát gyújthat minden, aki fél.

Erről a tűzről, Isten úgy akarja,

Tüzet vehet még éji őr kanóca,

Oltári mécses, drótos bányaláng,

Városi villany, tengerparti fárosz:

Itt szomjat olthat, ami fényre sír!

S mi, boldog árvák, választott virrasztók,

Kiknek kezére bízatott a mécs:

Csak nézzünk, nézzünk álmatlan tüzébe,

Végzet-nehéz nézéssel egyre nézzünk,

Amíg lángot vet szívünkön, szemünkön,

És fölkelvén, fölizzik homlokunkon

A Jel, és szétlobogjuk a tüzet

Szomjúhozó szegény testvéreinknek.

Hó a hegyeken

A nyár, a szénaillatos még itt aludt az este.

Reggelre már a hegyeket az őszi hó megeste.

„Hát ez a nyár is elrepült!” – hallom anyám szavát,

S rezzenve látom homlokán az élet-ősz havát.

Ő rámnéz, s látom ajkain: imádkozik magában.

És dérbehajló homlokom végigsimítja lágyan.

(Tirol)

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Angelus

Erdő füvén fekszem hanyatt.

Jő lábhegyen az alkonyat.

Zsong, zsong a csend mély mámora.

Lebben az Isten fátyola.

A csend az ő szivén terem.

A csend az örök Szerelem,

A Lélek a vizek felett:

Egyetlen, áldott Felelet.

Ó mindent, mindent értek én,

Mióta ez a csend enyém.

Szívet nyit rám minden titok,

És mindenek nyelvén tudok.

Azóta hozzám szólanak

A füvek, fák és madarak.

Barátaim az állatok,

Zengnek a színek, illatok.

És mind oly boldogok vagyunk,

Hogy testvér-szóval szólhatunk.

Ó érteni, megérteni:

Mily édes, milyen isteni!

Megrezzen most egy vén csalán

Távol harangszó mély dalán,

Mely messze zsongja lombon át

Az esteli Úrangyalát.

Elhallgat minden itt körül,

Megáll a gyík, a szél elül,

És – mindnyájunkért egymagán –

Ávéba kezd a csalogány.

(A kettős végtelen kötetben.) Ez bakonyi vers.

Beethoven

Az első akkord búg a zongorán.

A húrok rejtett szíve szól…

Egy kezet érzek vállamon,

Bozontosan, kéken, parancsolón

Egy szempár mélyed a szemembe.

Szólít a Mester.

Mint távol emlék elfutó köde,

Úgy foszlik el köröttem

A szürke most… a szűk szoba…

Az álmos, tompa tengve-élet törpesége…

Itt állsz előttem Óriás!,

Föld méhéig gyökérlő kőzet-lábaiddal,

Ércderékkal felbírkózkodol,

Tetőn, ködön, felhőkön át,

A gyötrelmes, teremtő végtelenbe.

Ó látom, látom a felhők közül

Előcsillanni véres ihletésben

Verejtékes, vajúdó homlokod,

Látom kinyúlni két titán karod:

A hangokat, a minden-hangokat,

A Zengő Mindent vágyol összefogni

Egy markolással, egy isten-marokkal.

Hallom, hallom: az erdő, a rét!…

Szellő-zilálta,

Madárka-szállta

Ember-nem-járta lombvilág.

Tél tovatűntén

Álmai szűntén

Ébred a tündér gyöngyvirág.

Csillog a harmat a páston,

Ríkatja a szöghajú pásztor

A csacska tilinkót.

Te hallod a lombot, a lángot, a sípot:

És mind magadba hívod

Szívedre szívod,

Búgó mélyedbe zuhintod.

Dübörög a föld,

Börtönök éjén csörren a lánc.

Öklök nyomakodnak előre. Üvöltés.

Arcok, sipkák, lobogók, lobogók!

Részeg szuronyok sziszegik pirosodva: Szabadság!

Pirosan kel az égen a nap.

Fiatalság, mámor, erő!

Ifjak, katonák, milliók pattannak elő

Méhéből az ifjú világnak.

Dagadó izmok riadó dala közt

Fölkent szuronyok csillámtüze közt:

Kel a Hős, a Vezér; a Remény, a Jövő…

Hozsánna, Szabadság!

Hozsánna; Erő!

És csendet hallok, súlyos csendet,

A vérző ember-éjszakát.

Fagyasztó ködben sóhajok kerengnek.

A föld szívén egy ismeretlen

Múlhatatlan, mérhetetlen

Sikoly nyög át.

Valami sír az ólom-ég alatt:

A maga-marcangoló akarat,

A vak Látó: az értelem,

Az örökégő, magatépő szerelem,

A múlhatatlan és élhetetlen,

Érthetetlen gyötrelem:

Az Édenéből számkiűzött,

Ég-föld között karóra tűzött

Vijjogó, vérző, keserű

Királyi keselyű:

Az Ember sír a lét fölött.

És minden jaj benned süvölt.

És az éjek elsimulnak,

Hajnal ébred, új-vidám.

Friss rögén a pernye múltnak

Áll a torzonborz titán.

Visszazsongul minden átok,

Minden lázadó sikoly,

Zűr-szivéből új világok

Szűzi lángja csillagol.

Zeng a titkos istenóra,

Törve minden ős pecsét.

Szenvedőre, lázadóra

Rásimul a békeség.

Mámor-álmok tornyosulnak

Túl a tompa föld-körön,

Áldva légy, Elysiumnak

Szűz leánya, szent Öröm!

Beléd, beléd

Omolva zeng a lét,

A minden hangok küzdenek feléd.

Ó hallom, hallom én is rajtad át

A milliószor-egy emberzenét!

Alm

A havasok, mint dóm-pillérek állnak.

Alkony rózsállik az Ahorn-tetőn.

Lejjebb borókabokrok, térdelőn,

És fenyvesek fölnyúltan adorálnak.

Körötte vén fenyőgerenda-háznak

Busa-homlokú, nehéz tehenek

Kövér gyepen némán kérődzenek.

S a vajverő legények dudolásznak.

Fehérfogú, bajuszos ajkukon

Tájszó vadméze csurran vastagon,

Amíg a forró tejlepényre várnak.

A fáradt nap, amint a mélybe tűnik,

Még megcsókolja ájtatos betűit

A kormos Gáspár-Menyhért-Boldizsárnak.

(Tirol)

(A kettős végtelen kötetben.)

Gyerekek az utcán

Szennyes falak, csatakos utca,

Március vége, kültelek.

A járda szélén víg zsivajjal

Rongyból spárgált ökölnyi göngyöt

Izzadtan rugdos egy sereg

Botlábú, vézna kisgyerek.

Bádogkürtők és tűzfalak közt

Átsurran egy-egy pillanatra

Egy útjavesztett napsugár,

Szökdécselő aszfaltbogárkák

Rajára le-lekandikál,

S egy más világról muzsikál.

Muzsikál szöcskés réti fűről,

Szamócás erdőt emleget,

Ribiszkés, almás kerteket,

Csengős csikót, bocit, báránykát,

És kislibák és kiskutyák közt

Sok barna boldog gyermeket.

Ó mennyi futkos pilleűző,

Métás, pilinckés víg gyerek!

És birkózik és hempereg.

Mezitláb járnak puha fűben,

Fehér szalonnát falatoznak

És kakastejes kenyeret.

Zeng, zeng a jövevény sugárka,

Életpirosan, melegen.

De ők lihegve kiabálnak,

Rongyoska lábuk rugdalózik.

A szennykimarta köveken:

Nekik a nóta idegen.

A járdán túl egy kapumélyben

A Jézus Krisztus áll fehérben.

Az egyik szeme mosolyog,

A másik sírva nézi őket,

S testén megindul mind az öt seb.

S a kőre könny és vér csorog.

(Őszi fecske kötetben.) Egy sokszor ismétlődő pesti élmény.

Könnyek

Mit tudtok ti a könnyről, könnyesszavú testvérek,

Mit tudtok fájdalomról, szegény testvéreim,

Kik halk panasszal jártok az est ösvényein,

És sápadt ajkatokról mindegyre sír az élet.

Jártok a fájó ködben, a síró víz fölött,

Úttalan elbúsultak, szegény árvák, kivertek.

S törékeny, lágy rímekkel, halk szóval énekeltek

Vért, vágyat és halált és keserű ködöt.

És mindig egy az ének, ami a halk húron szól,

Unt könnyek csurranása a lankadt, nyűtt dalon:

Apróka magatokról, apróka fájdalom.

Mit tudtok ti, testvérek, ama szent Fájdalomról!

A diadalmas könnyről, a tűzzel lobogó

Ujjongó fájdalomról, mely úgy száll homlokodra,

Mint győztes csatatéren haldokló harcosokra

Izzó és néma csókkal a győztes lobogó!

Daloltátok-e már ama nehéz tüzeknek

Mélyében Dániel hármának himnuszát?

A csontig-égő tűzben, mely a velőkbe vág,

Az élő tűz tavában, hol a lelkek születnek?

Mert bizony mondom nektek: ott, ama tűz megett,

Ott kezdődik az Ember. S ha nem jártuk a lángot:

Maradunk egytől-egyig csúf, éhes kis falánkok,

Nyafogó és játékos és durcás gyermekek.

Sírunk, mert megégettük gyámoltalan kezünket,

Mikor a tűzbe kaptunk (mert fényes és piros),

Mert kést csentünk a polcról, és azt mondták: tilos!

Mert a szigorú Mester az ujjunkra legyintett.

És toporzékolunk és keserűn, magunk,

Kiszaladunk a kertbe, vagy a sarokba állunk,

És megvetjük az ételt, szólongatjuk halálunk,

S azt hisszük: üldözött félistenek vagyunk.

Ott, messze, túlsó partján a súlyos tűzözönnek,

Az édes és halálos káprázatok megett,

Ahol látjuk magunkat, s látjuk a lelkeket:

Ott mélyekből születnek forró, szent férfikönnyek.

Ott, ott sirathatod az élő holtakat,

Az elbukott teremtést, a lelkek zuhogását.

Ott, ott hullathatod a Krisztus könnye mását,

Aki érted szorong az Olajfák alatt.

Ez sokkal korábbi a kötetben szereplő többi versnél. Majdhogynem a korai, retorikus zsengék közül való.

Bűbáj

I.

Fekszem hanyatt az élő szőnyegen,

A tölgyek áldott barna hűvösén,

És rám borul az erdei varázs.

Eperlevél-ágy megsimul alám,

Fölém hajol karcsú harangvirág,

S a szomszéd tisztás lelkemig lehelli

Kakukfüves, verbénás illatát.

Zsongó szellő megtölti lelkemet

A rengeteg dús, férfias lehével,

Nyílt ajkaim isszák a bűvölést.

Lombon, virágon, ágon, illaton:

Zsong, árad, omlik ős emlékezés.

Ó értek, értek minden ős mesét!

Testvéreim az ősi istenek!

Mi surran ott a roppanó galyak közt?

Riadtka gyík rezzent iramlani?

Vagy tán a kecskelábú sipos isten

Illeg felém baráti szökdeléssel?

Mi csillog ott a sűrűből fehéren?

Nyír karcsú törzse? vagy pajkos, kecses

Fehérlábú driádok lejtenek

Erdei táncot csókos zöld sugáron?

Ó hallom, hallom a Pán-síp dalát!

Szívom az erdő boldog mámorát!

II.

Övé vagyok, az erdőé vagyok!

Csak heverek az élő szőnyegen,

Csak heverek, én, virágos faág.

Érzem, hogy nyúlik szét az anyaföld

Meleg szívébe dús gyökérzetem.

A termő jó sötétbe száz eremmel

Hogy ágazok, hogy mélyedek belé!

Jaj! lenni, lenni, gyökerezni jó!

Jaj, nőni, nőni, sarjadozni édes!

Hogy árad bennem zamatos erővel

Az élő nedvek boldog kördala!

Dús ágaim melegen szétölelnek,

Trillázva zöldel minden levelecském.

Úgy állok itt, én, tölgyfa, boldogan,

Karcsún, keményen, szálegyenesen.

Föl, fölfelé, az ég felé török,

Mely kék mosollyal énekel fölöttem,

S ád lágy napot és ád kövér esőt.

És körülöttem boldog simulással

Testvér-ezernyi lombos társaim,

És általjár s csókjával egybecsókol

A magasság szellőlehellete.

És ágak, erek, szárak ezrein,

És búgó lombok tenger-orgonáján

A Földanya sugallja ég felé

A Hatnap mély, rejtelmes énekét.

(Bakonysárkány)

Ennek kalandos sorsa van. A Csend című kötetben kellett volna megjelennie, mert ez is a bakonyi versek közül való, de az egyházi cenzor kihagyatta velem, mert pantheizmust vélt felcsillanni benne. A következő kötet kiadásakor újra próbálkoztam vele, s akkor már engedték. A pantheizmus és a panentheizmus művészi megjelenésében annyira hasonló, hogy egy versben nem is lehet megkülönböztetni, a költő egész életművében igen.

Lámpák

Fanyar ködben, december éjszakában

Szaporázgattam fázó léptemet.

S valahol egy ötödik emelet

Esőtől csapzott apró ablakában

Kigyúlt a sárga villany hirtelen,

(Lélek, akit az éjfél élni oldott.)

És halkan, halkan utánam sikoltott:

Testvér, ne menj el! Maradj itt velem!

Megállok. Rozzant kisember-kaszárnya,

Lomhán előttem felnyújtózkodik.

És most egy lámpa, immár második,

Aztán megint egy, mintha engem várna,

Kigyullad és a szívemen kopog.

S míg sír a köd, és sír a járda mocska,

A három árva lámpás ablakocska

Zsongó szívemben félénk dalba fog.

És szálló lelkem föl, hozzájuk, érez.

Padláskamra. Szegényszag. Félhomály.

A lepedőtlen ágy a zugban áll.

Egy csíkos párna, verejtékes, véres,

És egy kiszolgált, vén bakaköpeny,

Két bütykös lábfej, egy kísértet arca,

És sípol szörnyű köhögése karca,

S dörömböl fojtogatva mellemen.

Ó jaj! Tovább! A másik kamra hí most.

Kis ágynál látok fiatal anyát.

Az éji szekrény hangos villanyát

Halkítja kékre gondos, lágy papiros.

Az ágyon egy kis gömbölyű gyerek,

Arcán nevet az angyalok aranyja,

S oly máriás mosollyal nézi anyja,

Hogy engem is elönt a jó meleg.

Tovább! Harmadik ablak mélye tágul.

Bozontos fej, halom papír felett,

Szemében láz, szájában cigarett.

Tovább! Csilláros szalon ablakábul

Szakállas férfi néz a semmibe.

Tovább, tovább! Egy kisírtszemű lányka

Tükör előtt. A szesz boszorkalángja

Mellette alattomosan libeg.

S látom, hogy lobban százezernyi villany.

Kigyúlnak, élnek mind az ablakok.

És minden ablak új sorsot sajog,

S mögüle más-más élet titka csillan.

Minden lámpácska egy-egy zárt világ.

Forog a föld a zordon éjszakában:

És petty-egymáson, mégis mind magában,

Millió fénycsepp ég felé kiált.

Égő lámpások, szívek fölsajognak

A csillagokhoz, s csillagokon át

Ahhoz, aki az éjre napot ád,

És szívet tár az ezeregy titoknak.

S villanyos szívem, véres-mély rokon

Minden lámpával, felgyúl zsongadozva,

S az ezerhangú emberszív-zsolozsma

Egy hangba reszket élő húromon.

Szobor

Szoborrá kalapálom, tiszta márvány

Érzéketlen testévé titkotok,

Ti forró könnyek, – kővé fagyjatok!

Ó Teremtés megváltó láza, szállj rám!

Szobor legyen belőlük, néma bálvány,

Melynek szívében élet nem dobog,

De mély szeméből a nagy csarnokot

Befényli titkos drágakő-szivárvány.

Itt állj, szobor, fájdalmam templom-árnyán,

Itt állj, szonett, sugárzó, tiszta márvány,

S lettednek izzó titkát elfedezd.

Ne hallja senki és ne tudja senki:

Mikor a csarnok mélyén éjjelenkint

Az árva márvány halkan sírni kezd.

Mondtam magamban

Mondtam magamban – s megfagyott

Meleg futtába vérem,

S a verejték végigcsapott

Az arcomon fehéren –

Mondtam magamban: jaj, be jaj

Ember kezébe esni,

Emberszeszély, csúf törpe-faj

Szemöldökére lesni.

Be szomorú, be keserű,

Úgy lenni, mint a labda:

Gyerek kezére kényszerű

Játékul odadobva.

És mondtam rögtön, – s melegen

Új dalra kelt a vérem –:

Ó én szegény bolond szivem,

Nem mersz-e nézni mélyen?

Hát ki parancsol teneked?

Rossz emberkék-e vajjon?

Ki küld angyalt és férgeket,

Hogy tégedet sugalljon?

A mécsesed most hol marad?

Vagy hitvány kósza láng-é?

Hát van-e itten akarat

Más, mint a Miatyánké?

Emberkék, furcsa kis-nagyok,

Fontoskodó pojácák:

Akaratát (akaratod!)

Az ő jelére játsszák.

Szeles fiú, bolond szívem,

Csitulj hát bölcsen, szépen,

Simulj meg engedelmesen

Atyád meleg kezében.

(Őszi fecske kötetben.) Rómában írtam. A piaristák vizitátora és maga az egyetemes rendfőnök fölvetették azt a gondolatot, hogy maradjak Rómában a generális titkáraként. Megrémültem ettől, megkérdezték szívesen maradnék-e, s nemet mondtam. Akkor már sokminden fűzött Pesthez: környezetem, hivatásom, lelki összeköttetések. Édesanyámat sem szerettem volna öregkorában messze tudni. Belátták, s nem erőltették a dolgot.

Havasi pihenő

Alpesi kunyhó, kövi fészek.

Megpihenek és visszanézek.

A völgyön könnyű ködlepel.

Ma reggel onnan jöttem el.

A házikók a völgy szívében,

Akár egy távoli mesében,

A ködön át piroslanak,

És fel-felcsillog a patak.

Amott a völgy apró vasútja

Kis pályáját sikítva futja.

Elnézem, és azt gondolom:

Játékvasút kis asztalon.

Csak nézem, nézem félig-ébren,

És hallgatom a déli szélben

Hozzámmosódó völgy dalát,

A felcsengő Úrangyalát.

És hallom, hogy sóhajt utánam

Déli harangszó bánatában,

Ó hallom (és hallgatni fáj)

A templom és a völgyi táj.

Szép völgyi táj, amerre jöttem,

Hogy elmaradsz te is mögöttem!

Piros tetők és zöld torony:

Gyerekkorom, ifjúkorom.

Játszottam és dalolva régen

Gyepes, gyümölcsös völgyi réten.

Száll, mint a szél az ifjúság!…

Hegyeket hágjon férfiláb!

Serkenj szívem, ernyeszt az álom!

Pilledt pilláim tágra tárom.

A hókendős Gerlost lesem:

Magasba nézzen férfiszem!

Már hallom, hallom talpig-ébren

A gleccser-fútta fenti szélben

A fenyves gót hajóin át

A havasok harangszavát.

(Tirol)

(A kettős végtelen kötetben.)

Kilenc gödör

Ez itt a csatatér.

Kilenc apró gödör. Csak annyi,

Hogy egy embertest belefér,

Megy egy kifáradt puskacső.

Amott a gránáttölcsér holt tava.

Testvéreim, ez a hely temető.

Itt vér omolt és emberek omoltak,

És fölöttük a szabadult pokolnak

Ördögei jártak parázna táncot.

Testvérek, mondjunk el egy miatyánkot.

Kilenc gödörben kilenc fácska ül,

Kilenc kis cserfasarj. Fiatalon

Mosolyognak a hant és fű közül.

Olyan üdék és olyan szomorúk!

Porló szíveken élő koszorúk.

Fűben és fában suhog a halál.

De virraszt az örökzöld becsület,

És csorognak az örök kútfejek.

(A kettős végtelen kötetben.) Tömös: Kilenc valóságos sírgödör.

Hová rohantok?

(Horatius VII. epodosa)

Hová rohantok, jaj hová, gonosztevők?

Mért vontok újra kardokat?

Latin vérből hát most se folyt ki még elég

Mezőkön és a tengeren?

Ó nem hogy tűzzel vesse szét latin erő

Kaján Karthágó tornyait,

Nem, hogy meghajtsa végre a nyakas britannt

Láncok között a Szent Úton:

Tennen hazátok ellen, mint a pártusok

Emeltek öngyilkos kezet!

Oroszlánok közt, tigrisek közt sincsen ez:

Önnön fajára egy se bősz.

Mi ez? Őrültség? Vakság? Vagy felsőbb erő?

Vagy bűnötök? Feleljetek!

Hallgatnak. Arcukon halotti sápadás,

A rémült lélek dermedez.

Keserű végzés űzi jaj! a rómait:

A testvérgyilkos ősi bűn.

E földet Remus tiszta vére verte meg,

Rajtunk a vérnek átka ül.

(Budapest, 1921. október 23, éjjel)

A dátum megmondja a keletkezés alkalmát: a budaörsi csata éjjelén írtam.

A pátriárka

(Zimányi Gyula ezüstmiséjére)

Mikor a régi pátriárka

Súlyos karját az égre tárta

S a füstölgő oltárra lépett,

Hogy áldozzon az Úr előtt:

Eljöttek mind a vére-népek,

A messze-messze legelők

Kövér juhait terelők,

A fiak és az unokák,

Harmadik ízig és tovább,

S úgy álltak ott az ősz körül,

Imádkozván egy-emberül:

Az égiek hogy elfogadják

A pátriárka áldozatját.

Így sereglünk mi is elébed,

Szívedről széledt tarka néped,

Felnőtt fiak és unokák.

Jövünk szentséges áhitatban:

Köszönteni az áldozatban

A törzs atyját és látnokát,

Ki Mózesként mutat föl egyre

A törvény-termő Sina hegyre,

Kinek szemétől szíven illet

A Lélek-adta régi ihlet,

S az oltártűzhöz visszahúz,

Ahol szikráin tűz-igédnek

Kigyúlt nekünk a nagy szövétnek:

Az élő Kalazancius.

Kigyúlt a láng és tündököl,

Virraszt fölöttünk messziről.

Ösvény ha kétes, út ha sáros,

Ha tán botorkán lép a láb:

Ragyog a tiszta, régi fárosz,

Az igazító fénynyaláb.

Te állsz a küzdő Rend felett,

Mint élő lelkiösmeret.

A Rendnek érverése vagy,

Mely a nagy testet élni rázza:

A bíbor ösztön áradása,

A sajgó szív, az éber agy, –

S amely belénk lángot vetett:

A mindhalálig tenni késztő,

A mindnyájunkért elemésztő

Megnyughatatlan szeretet,

A keltő, tartó, szentelő,

Centrumbahúzó szent erő.

S most, ünnepén a szent kehelynek,

Koronád alá seregelnek

Töved lemetszett vesszei:

Belőled ojtott lombjuk ágát,

Dús életed élő virágát

Mohos tövedbe hinteni.

És imádkozni egybezengő

Hittel az oltár rejtekén,

Hogy sarjadjon arany jövendő

Szántásod mély verejtekén.

Lássa fejünkön látnok elméd

Az örvendő Isten kegyelmét

Végigcsorogni melegen,

A kegyelmes kezek csodáit,

S unokáidnak unokáit

A kalazanti kerteken.

Zimányi Gyula: nélküle vagy pap nem volnék, vagy költő.

A Ziller litániája

I.

Ziller, szilaj gleccserfolyó, vad szürke ár.

Szirtről szakadt kövek között zuhanva jár,

És jéghideg litániákat intonál.

Hány kis patak futkos feléje gyermekül!

Lohol a Ziller, míg az Innben elmerül,

Zuhog az Inn, amíg a vén Dunába dűl,

És hömpölyögve tengerekbe semmisül.

Mogorva, vén hegyek falkája fölmered,

Izzadtan másznak hátizsákos emberek,

És visszamásznak és a földbe fekszenek.

Nyújtózkodnak hideg-szürkén a gleccserek,

Ásít a hegy és ácsorog és didereg.

Kövön ülök s a szürke habba hallgatok.

S te sóhajtasz, ki balga versem olvasod.

Kerengenek kegyetlenül a kis napok,

És unokád forgatja egykor e lapot,

És más poéta hallgat akkor új habot,

És minden hegyek állanak

És minden vizek szállanak

És serken és leszáll a nap:

Halálos-ikrek mindörökké a tegnapok és holnapok.

II.

Ilyen sötét litániát

Morzsolt a Ziller morcosan

Egy ködös délutánon át.

De jött a napfény pajkosan,

És minden fojtó felhőtorlatot

Silány rongyokra szaggatott.

És ugyan mit gondolhatott

A fürge pisztráng,

Mely ott szökell a víz alatt?

És az a kislány,

Aki a réten sikongva szalad?

(A hajában piros szalag!)

És az a kékszemű legény,

Aki kaszával jön felém

És mosolyogva rámköszön?

És az a férfi odafönn

A meredek Gerlos-kövön?

Most rakta meg tüzét a sziklaháton

És összefont karokkal áll,

És eltekint a hangyaboly világon,

Mint egy király.

(Tirol)

(A kettős végtelen kötetben.)

Roma aeterna

(Róma, Anno Santo)

Kábultan állok ájtatos-magamban

A Péter-egyház roppant homlokán.

Körül a város barokk szarkofágja,

S nagyságos romjait elémbe tárja

Az ősi Urbs, az alvó szent pogány.

Magam vagyok. Rám száll a déli csend,

Ezredes szellő lobban homlokomra,

Körül a márvány csillog és remeg.

S valami vonja, vonja lelkemet

A fejedelmi Capitoliumra.

Érctől, aranytól szikrázik a Szent Út,

Triumphe! – zúg százezrek ajakán.

A kő is zeng az úrság mámorától.

Koszorús fejjel Caesar Imperator

Vasban és gőgben áll a quadrigán.

Jönnek a győző gallus légiók,

Négy világ kincse, vége-láthatatlan,

Foglyok, numidák, svévek, pártusok…

S Caesar fülébe zord lictor susog:

Eszedbe jusson: nem vagy halhatatlan!

Porfátyol lebben. Szürke szemfedője

Besírja a Forum szentélyeit.

Kövén kérődzik birkák bamba nyája,

S a szőrös barbár harci paripája

Templomok roskadt lépcsein nyerít.

És jönnek, jönnek négy széltáj felől:

Ijjak és zászlók, kardok és keresztek,

Gallok, germánok, mórok, spanyolok,

Ostor Attilák, kegyes Károlyok:

Minden nagy álom Róma felé reszket.

És jönnek, jönnek a szellem-királyok,

Szomjuhozván az egy harmóniát.

E köveket tán Zrínyi sarka érte,

És elmerengvén kéklő tenger-égre

Itt látta Goethe Iphigeniát.

Énekszó kél. A térre villanok:

Mint szív felé a nagy test fürge vére,

Zarándok ezrek sűrű raja húz

Az óriás tér márványkoszorús,

Négy öleléssel ölelő szívére.

És hallom együtt a csizmás magyarral

Az autós angolt, göndör szerecsent,

Egy ajka-szíve németnek, japánnak:

A világok egyetlen Krisztusának

Örök dalában minden egybezeng.

És én tudom: a két Amerikán

Új Róma-vágyók lépnek most hajóra,

S Grönland haván s a sárga fal megett

A Város nyelvén áldoz serleget

És idesóhajt százszor minden óra.

Rómába hajlik mindig minden ösvény.

Itt, itt a régi „világ-köldöke”,

Itt, itt a minden-istenek lakása,

Itt mozdul új-új kinyilatkozásra

Az Istenség örök szemöldöke.

A Dioskurok temploma

(Róma, Fórum)

Az ezredek tiporta köveken,

A Fórum vadvirágos közepén,

Juturna loncos márványkútja mellett

Elmondhatatlan szomorú szépséggel

Emeli égnek koszorús fejét,

Márványkoszorús szűz görög fejét,

A Dioskurok porló templomának

Örökéletű három oszlopa.

Körül a Fórum tiszteletes arcán

A múlás halk szépsége ünnepel.

Cézár lépcsőin hervadt koszorúk.

Ódákat ír az alkonyati napfény

Nagy Konstantin roppant kőboltjain.

A Vesta-szüzek fehér udvarán

Piros tűzrózsák hangosan feselnek.

Egy szöghajú olasz színészleány

Lobbanó szemmel, dallamos kezekkel,

A régi Rostrán új verset szaval.

A Basilica Julia tövében,

A praetorok kijárta tömbökön

Piros sipkás kislányok kergetőznek.

S a Palatinus márványlabirintján,

A rózsás-véres Cézár-orgiáknak

Egymásbaomlott falai fölött

Citrom-, narancsfa-, kaktusz-, pálmakertek

Lehelik égnek boldog ifjúságban

Az új tenyészet ujjongó dalát.

És napsugár és zsendülés között

Mereven, némán áll a három oszlop.

Nincsen köze a lármás környezettel,

Nincsen köze a mozgó, friss jelennel,

Csak áll s emeli – három csendes Atlas, –

A régi szépség ittszakadt darabját,

A karcsú fríz görög virágait.

Virág nem éled nap-aszalt tövében,

Magas lábán nem kúszik új tavasz:

Mint hulló Cézár Brutus tőre láttán

Tógája leplét vonta homlokára:

A három oszlop koronás fejével

Oly néma gőggel burkolózik el

Szépséges és magányos bánatába.

És ez a bánat mégsem szomorú.

Messziről-jött, simogató szememnek,

Fenn a magasban, könnyű, mély mosollyal

A három oszlop halkan énekel:

Templom vagyok és szentség és örök.

Félisteneknek emberkéz emelt,

És emberkézzel Isten írt ide,

Hogy az időben bizonyság legyek

Mindenről, ami gondolat és szépség

És végtelen és örökkévaló.

És én itt állok hármas homlokommal,

És nemet mondok a futó időnek,

Vétót vetek a porhanyó halálnak,

S a lábamnál hangyálló kicsinyek közt,

Az örök-egy élet-zajgáson át:

Az ezredeknek éneklem a Szépség

Örökkévaló hellén himnuszát.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) A pirosbóbitás kislányok Várady professzor lányai, akik feleségével együtt szintén ott voltak.

Miserere

Róma, Szent Péter, Nagypéntek. Palestrina Misereréje.

I.

Könyörülj rajtam Isten, a Te nagy irgalmasságod szerint

Könyörülj rajtam, könyörülő Isten,

Könyörülj, könyörülj!

Sikolt, sikolt az ének,

Beláthatatlan mélyről,

Feneketlen, kibírhatatlan

Mélyről sikolt,

Én elcsigázott életemnek

Korhadt fejfákkal tüskés,

Jószándék-magzatok hulláival betemetett

Feneketlenségéből,

Bűneim tűzhányó temetőjéből.

Könyörülj, könyörülj!

Nem látok mást, ha visszanézek életemre,

Csak a pusztulás utálatosságát

Állani a szent helyen:

Szentségeiddel ékesített

Szerelmes véred harmatával,

Kegyelmeid kifogyhatatlan

Csodáival dédelgetett,

Kezemre-bízott templomodnak

Megmarcangolt oltárait.

Könyörülj, könyörülj!

Mit mondjak érőt?

Kérjek? Kéretlenül is adtál,

És visszalöktem annyiszor kezed!

Imádjalak? Nem vétek-é,

Ha illetem csúf ajkammal neved?

Meaculpázzak? verjem a mellem?

Itt döngenek még roskadt boltozatján

A megcsúfolt, megtagadott

És elfelejtett régi mellverések.

Nincsen szóm immár semmi más:

Odaroskadva mindenestül

Megmorzsoló, mindenható,

Intézkedő akaratodnak

Irgalmasságos zsámolyára,

Ami él bennem, egy-sikoly:

Könyörületességednek sokasága szerint

Könyörülj, könyörülj, könyörülj!

II.

Te ellened vétkeztem egyedül

Te ellened vétkeztem egyedül.

Te ellened, más senki ellen. Szemrehányás

Egy marcangolja lelkemet:

A te halálig-véres Krisztus-arcod

Megöklözött szerelmes Istenem.

Mit tudják azt az emberek!

Eljönnek és azt mondják: jó vagyok.

És igen, igen, jó vagyok nekik,

Mert áldást hullatsz lépteim nyomán,

És édes ujjak, szók, szemek

Simogatnak és hálálkodnak

És zsolozsmáznak körülöttem.

És jó, hogy így van, jó nekik,

Mert minden szó, tekintet és imádság,

Amit mint egyház perselyébe

Hullat belém meleg kezük,

Eléd jut és érettük csörg imát.

Én nem vétettem ellenük:

Ügyefogyott szegény kutamból

Inniuk adtam szívesen.

Te ellened, jóságos Isten,

Te ellened vétkeztem egyedül.

Mit tudja más, hogy minden árva jóm,

Imádság, szándék, irgalom, áldozat,

Minden, ami jó bennem kivirágzott,

Mind, mind fölkel ma ellenem,

S bizonyságot tesz: bűneimmel

Testvér vádat tesz ellenem.

Minden gyümölcsöm, jó gyümölcsöm,

Panaszt virít és élő szemrehányást:

Hogy akart volna lenni jobb,

És lehetett volna igazabb,

És igazabban az enyém.

Mert oly kevés és oly szegény,

És olyan nyomorultul én

Mindvalamennyi jóm!

Ó rajtad termett minden jó gyümölcs:

Ami az enyém igazán,

Vad és fanyar mérges-bogyó.

És vétkeim fekete záporának

Setét vizétől lucskosan

Állok és didergek előtted,

Előtted egyedül.

III.

Hints meg izsóppal s megtisztulok,

moss meg, és hónál hóbb fehér leszek

Kétségbeesett szomjúsággal

Szomjuhozom az egész-tisztaságot.

Én, aki láttam születni a hajnalt

S voltam heroldja hófehér ruhában,

És énekeltem virágos ajakkal

Az ébredő nap szűzpiros dalát,

És mégis alattomos ujjaimmal

Önnön gyertyáim oltogattam el.

De hidrává lett szívemben a hajnal,

Szűz homlokával újra-éledő

Minden halál után:

Mert nem halottak a halottak,

És minden áldott éjszakán

Koporsó-szívem tetszhalott öléről

Kísérteni sírásuk visszajár.

És én, üvöltő Tantalus,

Ajakig állván a fekete vízben

Az égre föltátongok szomjasan,

S minden inammal fölfelé feszülve

Harapni tudnám a fehér eget,

A tiszta levegőt,

A szűz napot.

Hints meg és moss meg, Isten engem,

Adj lelket újra szálegyeneset,

Egyenesítsd meg újra

Én tiszta-könnyű szép magamba,

Régi magamba visszasajgó,

Hozzádfehérlő lelkemet!

IV.

És nyisd meg Isten ajkamat

És nyisd meg Isten ajkamat.

Kit szólni küldtél és énekelni,

Megfojt a dermedt hallgatás.

És lelkem élő orgonáján

Csak akkor úr sugalmas ujjaim,

Ha minden billentyűm fehér.

Hét színben ég az én tüzem,

És minden élet-szín és élet-árnyék

Egymásba vibrál zengő lángjain:

De szivárványom hétszeres malasztja

Eggyé akar győzelmesedni

És lenni gazdag-egy: fehér.

Sugalló lélek, nyisd meg ajkamat:

Elrobbanásig dús mögötte

A visszafojtott forró, tiszta szó.

Akarok szólni, mindenekhez,

Sokan várják szegény szavam!

Testvér-igével megmutatni

A sivatag vad mélyeket,

Amiken végigvánszorogtam

Úgy megszaggatta, megkoptatta

Szép emberségem köntösét.

Szólni akarok: véreimnek

Ösvényes ujjat nyújtani,

Az útfelekre jelnek állani,

Kiáltani, kiáltani.

Az nem lehet, jaj nem szabad,

Hogy labirintos, kazamatás

Bürökvirágos útjaimnak

Ők is végigverejtékezzék,

Végigvérezzék

Gyilokhegyes sok lábleső kövét.

Az nem lehet, nem, nem lehet,

Hogy meg ne lássa más,

Mindenki testvér meg ne lássa,

Amiket énnekem mutattál,

A lángoló látásokat,

A boldog, boldog titkokat!

Ó, lehetetlen, lehetetlen,

Hogy el ne riadjam, el ne sírjam,

El ne ujjongjam

A bennem búgó végtelent!

Nyisd, nyisd meg, Lélek, ajkamat,

Hogy szétkiáltsam mindenem,

Övék lehessen mindenem!

Hadd hozzam őket templomodba,

Ifjan, fehéren, boldogan.

Isten-tükör szemük tüzéből

Kelő tavasz töretlen arca

Hadd mosolyogjon ég felé.

S legyen előtted drága lelkük,

Oltárfehérre mosdott két kezemből,

Az épen-égő áldozat.

A római holdhoz

Róma felett kék-tenger éj,

Aranyhajó, a holdkaréj.

Állok didergős éjidőn

A síma, néma háztetőn.

Körülsuhog nagy köpenyem,

Nemes birétum fejemen,

Kezemen zörgő olvasó,

Az ajkamon zsolozsmaszó.

De most a hold varázsa von,

S a holdat így szólongatom:

Te méla mécs imám felett,

Öreg barát, köszöntelek.

Két szarvad kétfelé mutat,

S én követem a két utat.

Az egyik ég felé suhint:

Ó, minden, minden arra int.

Tán odalel kis árva szóm,

Meleg még tőle olvasóm.

De most a másik szarvadon

Az éjszakot találgatom.

Fenn, éjszakon most zúg a szél,

Mutatja már fogát a tél.

De jó fészek a kicsi ház:

A kályhában piros parázs,

A tea lágyan duruzsol,

Sült krumpli hív a hamuból.

Az izzadt két ablak közül

Kövér szalonna is kerül.

(A Mári néni ölt minap:

„Mondok, jó lesz az úrfinakl”)

S asztalhoz ülnek csendesen,

Az én négy szép legédesem.

S az első jó falat körül

A szó mindjárt reám kerül.

És meg se hűlt a tea még,

Előkerül a könyv, a kép,

S fölé hajolva követik

Távoli lábam lépteit.

Aztán nyílik a zongora

És fölremeg Solvejg dala.

Zsong, zsong a gazdag, mély zene,

Mintha idáig zengene!

Ó, mintha most is hallanám

És melegedném dallamán.

Míg Róma holdját zengetem,

Lám szívem így melengetem!

S egy drága napra gondolok,

(Siettessétek angyalok!)

Amikor kisgyerek-fejem

Anyám ölébe ejthetem,

És elkezdem mesélni majd

(Mint vén hajós a régi bajt)

Hogy melegedtem egyszer én

Rómának őszi éjjelén

Szent Pantaleon tetején.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) A Szent Pantaleonnak, római anyaházunknak tetején. Szerettem oda följárni: Róma tetői fölött elnézhetett az ember, látta a Szent Pétert, a legszebb dolgokat.

Tengerparti ének

A véghetetlen kék tükör

Komoly-nyugodtan tündököl.

Lelkem, a régi nyugtalan,

Rejtelmes arca tiszta kékén

Végigsuhan simulva, békén,

Határtalan, határtalan.

Nem állja röptét semmi gát,

Kibontja könnyű fény-magát.

Ezüst habokon búg elém

A végtelenség szűz zenéje,

S én szállok boldogan feléje

Az alkony szárnyas szekerén.

Nincs már nyugat és nincs kelet:

Határtalan vizek felett

Suhan a súlytalan fogat.

S miknek csak vágya játszik vélem:

Egy pillantás alatt elérem

A messze horizontokat.

Egy lebbenés és ott vagyok

Ahol a honni csillagok

Suttognak meghitten velem,

S lelkem elé szivárványozzák

Édeseim szerelmes arcát,

Akácvirágos estelen.

Tovább, tovább. És mély, komoly

Alattam a hullámmosoly,

Alul az örvény búg, dagad.

Aratásom delére látok:

Férfiakat, sok hű barátot,

Verejtékes szép harcokat.

Tovább, tovább. Új kép remeg,

Köröskörül csillagszemek,

Örök-mécs-lángok gyúlanak.

Titkos zsolozsmák hangja reszket

S egy óriás fehér keresztet

Imádnak rejtett sugarak.

És fönn és lenn kigyullad a

Csillagzsolozsmás éjszaka,

S a boldog mélyből feldereng

Nagy kórusa a tengermélynek:

A titokzatos szféra-ének,

A véghetetlen tiszta csend.

(Taormina)

Szicília. Két nagy élmény fűződik hozzá: az Etna és Taormina.

Alagút

Erőlködik és liheg a vonat

A hosszú-hosszú alagút alatt.

Belül sötétség, aggó éjszaka;

A szén, a füst, az izzadság szaga

Átjár, lever, szorít és fojtogat.

És fölöttünk a szörnyű boltozat:

Kő, kő, kő, kő… ki tudja mekkora?

Szívtelen kövek végtelen sora.

S a levegőtlen, gyilkos éjszakában,

Vacogva, bújva, didergő-magában,

A kis vonat csak kínlódik tova.

Ülvén a kúszó hernyó vonaton,

Emberférgecske, ezt gondolgatom:

Lám, így futunk neki a semminek,

És így nyel el a néma hegytömeg.

És így fut lám a néma hegytömeg,

És minden földek és minden vizek,

S az anyaföld is így fut, így kering

Az ősanya nap üteme szerint,

És a nagy nap is lejteni örül

Egy még anyább Nap ős szíve körül:

A mindenség millió kis szívében,

Minden mozgások, minden ütemében

Egy ősi Dallam mély törvénye ül.

S míg verejtékem kormosan csorog,

Én egyre a Dallamra gondolok.

Mert hasztalan a siket mély setét:

Hallom, hallom a dolgok ütemét!

Hallom a dalt és látom a kezet,

Mely a sötétbe kinyúl és vezet,

Hegy ölén sínylő kicsi vonatot,

Földet, napot és még nagyobb napot,

Érzem a napok középponti Napját,

Melyből a dolgok a Dallamot kapják,

S melyből én is egy kis szilánk vagyok.

(A kettős végtelen kötetben.) Amikor Rómából Firenzébe jöttem vissza vonaton.

Régimódi vers az isaszegi országútról

Fut, fut velem a római vonat

Az éjben ködlő bús hegyek alatt.

Köröskörülem lágy-sebes zene,

Olasz beszéd mosolygó üteme.

S míg dalolnak a zengő kerekek,

Emlékek lágy esője rámpereg.

Míg az országút nyújtózkodva, restül,

A dombokon velünk bicegve fut,

Emlékeken a lelkem szállni rezdül,

Országokon suhan a vágy keresztül:

S előttem áll az isaszegi út.

Oly tiszta, élő szívemben a kép.

A hold ezüstje ömlik rajta szét,

És minden él és minden integet:

Látom a lankás bolgár-kerteket,

A fűszagú hullámos dombokat,

A messze-édes akáclombokat,

Emitt a tűnő pesti vonat illan

És szór a rétre csillagkoszorút,

Amott hét csillag: hét kis messze villany.

Ó, minden, minden a lelkembe villan,

Ó látlak, édes isaszegi út!

Csak robogjatok, hűvös kerekek:

Fognak, fognak a régi gyökerek.

Bokám ölelik élő fonalak,

És visszahívnak, visszavonzanak.

A világ körül keríthetsz övet:

Az anyarög sajgása elkövet.

Ó boldogok mi, kik ha menni szállunk,

A révbe gályánk mindig visszafut.

Nincs máshol életünk és nincs halálunk:

Élve vagy halva mindig visszajárunk

Öreg szívedre, isaszegi út.

Zörren az ablak, száguld a vonat,

Nekiszorítom halántékomat.

Szemem az éjben szertekóborol.

És messze-messze-messze valahol

Elomló halmok homlokára fent

Valami rózsás fényesség dereng.

Nem is tudom: Tán egy toszkáni város

Kerít az éjre villanykoszorút,

Vagy Pest lámpái fénye oly sugáros?

Vagy csak lelkemben ég a régi fárosz,

S te fénylesz benne, isaszegi út?…

(A kettős végtelen kötetben.)

Fekete kenyér (1931)

Kenyérszegés

Egy karéj fekete kenyeret

Egy karéj fekete kenyeret

Szelnék elétek emberek.

Valamit adnék,

Valami meleget mutatnék:

Egy ember föltakart szivét.

Embernek ember: Úgy veszed a versem,

Ahogy született, suta-nyersen:

A szívemből most bújt ki éppen,

Azon puhán és melegében,

Mint ért tojásból vaksi kis csibék.

Embernek ember. Mit tegyek? –:

Húrosan született a lelkem,

És nem lehet nem énekelnem,

S már nem tudok más éneket.

Egykor kiálltam házam kapujába

S a lobogó látásokat,

Amiket láttam az égboltra írtan

És szürke szívem hamujába,

Világ elé ujjongtam, sírtam,

És ittam boldogan a testvérhangokat:

Velem örültek, sírtak ezerek:

Szép, drága, testvér, választott sereg!

De hol a többi testvér milliom?

Az én versem nem gyémántbillikom,

De forrásvízzel csorduló tenyér.

Nem úri ínyeket csiklandni jöttem:

A szó, amit szólni születtem,

Mindenki-falatja, fekete kenyér.

De ki ügyel a dalra,

Aki a kor zakatát hallja?

És ének és ige mire jó,

Ha meg nem hallja a millió,

És nem lesz tőle különb a világ?

Mire itt, jámbor, a te muzsikád?

Szirtfokon állok,

Fölöttem mozdulatlan ideálok,

Átnapsugárzók századokon,

Mellettem egy marék rokon, –

És messze lenn

Eszeveszett atléta gyanánt

Rohan a világ új fények iránt.

És nincs a futásban értelem.

Mégis, mégis: amíg a lelkem jajdul,

A szívem, a szívem utánuk sajdul.

Mégis, mégis: szép ez az őrült vágta

Az ismeretlen, égő pusztaságba.

Mégis: húz, húz közéjük valami:

Akarok utánuk kiáltani.

De boldog Isten, mit mondjak nekik?

Az igét, igémet kinevetik!

És mégis, enyém is ez az iramat!

Akarom, akarom: halljanak!

A szó lángnyelve kizúg belőlem,

Elperzseli az ajakamat.

Hát egyet mondok: magamat.

Nem mondok igent, nem mondok nemet:

Öletekbe dobom a szívemet.

Nincs benne semmi, csak szeretet,

Egyszerű, csendes, szürke szeretet.

Embernek ember szel itt kenyeret.

Kis szürke morzsák, kenyérszín szavak,

Csak menjetek,

Ne kérdezzetek, csak feleljetek!

Ne nézzétek, kit, csak öleljetek!

Ki tudja, szív még hány akad,

Aki megrezzen a testvéri szóra,

S egy félénk visszhang benne fölfakad,

És ráébred az örökkévalóra.

Az első néhány vers bevezetésnek született a kötethez. A többi közül sokat egy Imst nevű tiroli faluban írtam.

Ember

Embernek lenni!

Csak-embernek, semmi egyébnek,

De annak egésznek, épnek,

Föld-szülte földnek

És Isten-lehelte szépnek!

Lerázom magamról a port,

Amit a századok ajka rámlehelt,

Ledobom a palástot,

Amit a Hivatal rámtekert,

És az apostol köntösét is szétnyitom,

Amit szent ujjak fűztek össze vállamon:

Nézzétek, itt vagyok.

Lepletlenül, akár egy fiatal fűz a márciusi szélben,

Amit a földanya megformált a mélyben,

Amint elgondolt az Isten öröktől való villanatában,

Fogantatásom titokzatos pillanatában:

Én, ember, egy a millióból.

Ne várjatok éntőlem prédikációt

És ódát és okoskodást ne várjatok:

Én azt beszélem, ami vagyok.

Apró vagyok, és nincsen bennem semmi jó:

És mégis, a gondolat, amely tagjaimat összetartja,

Öröktől való.

Nyomorult vagyok: nincs magamtól semmim

Ami több lenne a pornál,

És mégis, úgy akarta az, aki formált:

Ami vagyok, örökkévaló.

Semmi vagyok, egy milliomod,

De minden, mert mindnyájatok.

Nézzétek, ezek az erek milyen kékek:

Akár a ti eretek!

És piros bennük és meleg a vér,

Mint bennetek.

Nézzétek ezt a szájat:

Kenyérre és csókra és szóra született,

Mint a tietek.

Ez a két szem nézni és nevetni szeret,

És látni tanult és sírni szokott,

Mint a ti szemetek,

És álmélkodik reggeltől estig,

Mint ti és Plátó és a kisgyerekek.

Halljátok, a szívem hogy piheg?

Hallgassátok és megértitek,

Hiszen ő is, mint a ti szivetek,

Kilenc hónapon át pihegett

Egy édes anyának szíve megett,

És visszatér, mint ti visszatértek,

A földbe, amelyből vétetett.

És ez a lélek, érzitek-é,

Hogy lüktet és ölel a lelketek felé?

Ó nézzetek belé!

Magát mutatja, egyet mutat:

De ebben az egyben a ti arcotokat.

Tükör módjára tükrözi hűn:

Benne az erény és benne a bűn,

És minden érzés benne van,

Ami csak bennetek megfogan,

S kimerhetetlen mélyébe lenn

Piheg a mindennapi rejtelem:

A közös, a közös Végtelen.

Megértettem, hogy kenyérnek születtem

Van aki toronynak születik, és van aki remetének,

Van aki őrlő szájnak, és van aki csemegének:

Engem magnak vetett a Magvető,

És kenyérnek, annak is feketének.

Mintha csak játszani, bújtam elő

Meleg mélyedből, drága földem,

Kíváncsian, szelesen, zölden.

Babusgattak öreg barázdák,

Hízlalgattak kövér májusi pászták,

Éreztem a jó napsugarak csókját,

Míg körülem pitypalatty furulyáz,

És borzas szelek játszanak fogócskát.

Így nő ki nyurgán fiú és kalász.

És éreztem, amint a fürtös száron

Az Isten ujja végigsimogat,

S rámtelt a törvény: minden búzaszálon

Csak egy kalász marad.

És itt a pecsét is a szívemen:

A Szűz Mária áldott képét

Viseli minden búzaszem.

Aztán levágtak, a szérűbe hordtak,

Verejtes nyárban csépen meghadartak,

Malomba vittek őrletők,

Két kő között megtörtek ők,

Azután sötét kamrába kerültem,

És megsüppedtem (puha liszt), és magamba merültem.

Aztán egy koporsószerű

Mély tekenőbe dobtak,

Két bütykös nagy tenyér belémmerült,

És nekifogtak:

És addig téptek, szaggattak, tepertek,

Öreg kovásszal úgy-úgy elkevertek,

Hogy sírtam, és a könnyeim cupogtak.

De addig nyúzott a két hadaró,

Míg elmúlt bennem minden savanyúság,

S nem állta görccsel rossz csomó

Tésztámnak tiszta belehúsát,

S igaz kenyér törvényeként

Színig dagadtam az edényt.

Úgy majd aztán a kemencébe raknak,

Míg porhanyó leszek és szép piros,

Meleg cipó, kívánatos.

Mert kínban kel meg a kenyér

Emberfalatnak.

Hát itt van, testvér

Hát itt van, testvér, olvasd és szeresd,

Ha pihegni érzed a szó megett

A szívemet, a szívedet.

Olvasd, és ne keresd,

Hogy mi is ez a zengő mozaik.

Minő magból fogantatik

A vers, ki tudná azt megmondani?

Mondjuk, mert mondja bennünk valami.

Az énekelő énekel,

Mert ez a Kell.

A magot Mások vetik el.

És amikor az új bimbó kifeslett,

Csak néz, néz és álmélkodik az ember

Áhítattal és félelemmel,

Hogy amit érlelt anyaszerelemmel:

Ímhol, ez lett!

Hát itt van, nesztek.

Talán egy dalba menekült regény,

Talán egy tépett lap történelem.

Talán egy üvegszilánkon a fény,

Egy vízcsöppben a tenger,

Egy parányban a Kettős Végtelen:

Az Isten és az ember.

Első könyv: Mag és kalász

Első rész: Édes Gödöllő

Diákszakasz

Ákáclombon, orgonákon,

Messze-kandi hintafákon,

Táncos mozdonyfüstön át:

Tornya tarka fejdíszében

Int a régi ház elébem

Híjja, húzza kisfiát.

Dér a kerten, csíp a reggel.

Táskarázó víg kezekkel

Indul két apró kamasz.

Dohog, prüszköl a vonat már:

Várja őket, mint a kaptár,

Zümmögő diákszakasz.

Frissen azt az árva leckét!

Nosza, könyvek, füzetecskék,

Tollak, körzők, léniák!

Latin, magyar, mértan, számtan:

Szedi begyre nekiszántan

Két mohó jeles diák.

Ül a tisztes iskolában,

Szűk tudomány karámjában

Két alvégi friss csikó.

A tudomány nincsen ingyen!

De a tarka tudás-kincsben

Mégis markolászni jó!

Hej de hogyha délre kondul,

És a szürke szorgalombul

Szét a falka, merre lát:

Megy a gőzös Gödöllőre,

– Gödölyék a legelőre! –

Minekünk áll a világ!

Gödöllő

Édes Gödöllő! Tágas végtelenség!

Ti drága dombok, lombok, rétek, erdők,

Nyulas mezők, agancsos vadasok,

Királyi parkok, csordás majorok,

Kákabocikás, fűzfabús Malomtó,

Nefelejcses Rákos a kert alatt,

Gyíkos Fácános, titkos tilosok,

Kastély, kápolna, koronás főoltár

(„Nulli Sanctorum, Domino Sanctorum”)

Pirosgalléros ministráns-fiúk,

Vasárnap reggel: víg harangozás,

Gizella-fürdő, Önkéntes Tűzoltók

Szentistvánnapi vándor muzsikája,

Rabló-pandúr, méták, verekedések,

Gerely-duellum, csúzlik, nyíl-csaták,

Kavicsháborúk, úszóversenyek!

Ezüstérem! A juniorban nyertem!

Fejes vagy rúgás jobb-e startoláshoz?

De most lessük, lélegzetvisszafojtva,

Hogy karol már tizedszer oda-vissza

Hosszan elnyúló csillanó testével

A világbajnok Halmay!

Gyerünk kocsizni! Hol a kis fogat?

Előre, jámbor Linda, lusta Sári,

Két vedlettszőrű, pislogó csacsi!

Gyerünk! No, igazán, indítsatok!

Ne bolondozz! Én hajtok! Nem adom!

Hajrá! Gyerünk!

A gyerekek kacagnak,

Még a kis Miklós is a Terka karján!

Jaj! Most! Vigyázz! jól fogd a szíjjakat!

Itt az erdőben vadkanok tanyáznak!

A télen is megugrasztotta egy

A Pista bácsit (Ő maga mesélte!)

Jaj! Linda! Most!… Kifordulunk!…

S az árokban, egymáson, össze-vissza,

Az öt testvér kacagva hempereg.

Az országúton, csak egy nénivel,

Maga sétál a feketenapernyős,

Feketeruhás, kalapos királyné.

Olyan vékony és olyan szomorú!

Az ember szinte sírna, hogyha látja!

A Felső-parkban vagy egy citrom-allé:

Nagy zöld kádakban furcsafürtű fák.

Azt mondják, a királyné itt szeret.

Én jobban szerettem a hattyúkat,

Amint úszkáltak a halastavon,

Karcsú, fehér, méltóságos nyakukkal.

De ez már rég volt: a halastavat

Kiszárították. Ó, hogy is tehették!

Az öreg király zöld vadászruhában

Ül a kocsin egy másik öregúrral.

(A toszkánai nagyherceg lehet:

Jóbarátom, a csendőr azt beszéli.)

De lám, mindjárt a második kocsin

Ott ül az öreg doktor: Thegze bácsi!

(Ugyan volna-e most is a zsebében

Aranypapíros lágy szaloncukor?)

Jaj, idenéz a Király! Int nekünk!

Haptákba állunk, úgy kiáltjuk: Éljen!

Majd este elfutunk az állomásra,

És megnézzük a sok szarvast meg őzet,

Amiket lőttek: és majd ott hevernek

Véres homlokkal, olyan szomorúan!

Kirándulunk. Az isaszegi erdő.

A régi lomb Kossuth-nótát zsibong.

Minden bokor egy-egy csákós huszár.

Már megettük a vajaskenyerünket,

S hallgatjuk némán, kis hazafiak,

Hogy András bácsi, vén juhász, hogyan

Magyarázgatja, mint egy szép mesét:

„Amarrul gyütt Damjánovics!”

(Csak otthon veszem észre, hogy a tőröm,

A drága, cifrán kifaragott tőröm,

Odamaradt az isaszegi fűben,

És meg nem kerül soha-soha többé!

Hét nap, hét éjjel sírok egyhuzamban,

Olyan nagyon szerencsétlen vagyok!)

Fiúk, holnap csatánk lesz! Igazi

A Pestiek, a nyaraló-fiúk,

Elkergettek a métázó helyünkről.

Pedig ők még csak métázni se tudnak,

Csak rugdalódznak: valami bolond

Üres bőrlabdát rúgnak a bolondok!

De nem engedjük! Az a mi helyünk!

Azért, hogy ők urak és pestiek,

Mi meg jobban csak mesztélábasok,

Azért az Alvég mégis a mienk!

Itt játszottunk már pendelyes korunkban!

Kotródjanak, ha jót akarnak, innen!

Megüzentem nekik a háborút.

Fiúk, két zsebbel gyűjtsünk kavicsot,

És csúzlival és nyíllal is lehet!

Az új fokost is kipróbálom holnap.

Hurrá! Ez egyszer igazi csatánk lesz!

Aki el nem jön, gyáva áruló!

És másnap egy kő gombócot dagasztott

A fejemen, és győztek az urak,

Mert a mamákat hívták ellenünk.

És megfutott az alvégi sereg,

És most csak nézzük búsan, messziről,

Hogy játszanak a matrózblúzosok.

Besnyői búcsú. Sok mézeskalács

És tarka bot. Komoly prosecciók,

Templomi zászlók, tarka bucsusok,

(Jönnek, dalolva, tegnap óta, Vácról!)

Olvasós nénik, nagy-pápaszemes

Előénekes jámbor öregek,

Legények, lányok, lacipecsenyék,

A Neszvedánál vaj, szalámi, szóda,

Zöld dinnyehéj a szekerek alatt.

Estére szét a templom oldalában

Ezer kis csillag-gyertya fénye gyullad,

S a Grassalkovich-kriptaköveken

Titokzatosan búg ezernyi szájon

Az éjszakában: Egek ékessége!…

Öt szomjas érzék néz a végtelenbe,

A gödöllői dajka végtelenbe,

És szívja, szívja, feneketlen szomjjal,

És test és lélek minden pórusával

Hangok, illatok, színek miriádját.

És gombolyítja: gondolatnak,

És fonogatja: képzeletnek,

Szabdalja: tettnek, mindennek, világnak.

S már szülemlik a titokzatos Én,

És csírázik a csodálatos ritmus,

Fogantatik a kettős végtelen.

Nagymama

Ott látom ülni csipkés ablakában.

Édes sültalma-illat lengi át

A kályháról a tiszta kis szobát.

Táncol kezén öt karcsú tű vidáman.

Nagy ókulája kifelé tekint,

Mert a kertajtó csattan odakint:

S nekipirulva hógolyó-csatában,

(Lármás kutyuskák, egy a más nyomában),

Jönnek a lesett unokák.

Apám

Apám. Két szikra szem. Nagy, tiszta homlok.

Úgy áll előttem, mint egy óriás:

Egyszerre vonz és apróvá aláz,

Néhanap szinte lába elé omlok.

Úgy néz, akár egy római szenátor.

És én tudom: ha megaláztatik

Az igazság, ő nem lesz második,

És haláláig verekedni bátor.

Haragos hangon diktál a segédnek.

Most cikket ír. Borzongva hallgatom

A sok latin szót és büszkén tudom:

Holnap a nagyok mind erről beszélnek.

Rettegve nézek csillogó szemébe.

Tudom: ő védi a szegényeket,

És hátamögött sok nagy úr nevet,

De hízeleg mindenki a szemébe.

És néha, csendes őszi este, ketten

Sétálgatunk a kerti fák között,

Beszélgetünk, és érzem, hogy növök,

És hogy tágul a mindenség köröttem.

Elment. A tornyos ház is másoké lett.

De sokszor hallom, hogyha egymagam

Ott járok olykor este: „Kisfiam,

Az igazság erősebb, mint az élet.”

(Őszi fecske kötetben.)

Anyukám

A sárkányfejes régi lámpa

Kigyúlt a nagy asztal felett.

Anyám fáradt kezébe varrás,

Előttem kusza füzetek.

Anyukám, én valamit kérdezek,

Most, hogy alusznak mind a gyerekek.

Én már nagy vagyok, ők még kicsinyek.

Tudom, árvák és szegények vagyunk,

Ilyen nagy házban nem is lakhatunk,

És sorban, lassan mindent eladunk.

Tudom, másképp lesz minden ezután.

Hogy is lesz most már, édes anyukám?

– Majd megsegít az Isten, kisfiam!

Tél van. A kis-házban lakunk.

Kint megfagy az emberlehellet.

Megjött anyám. Ketten vagyunk.

Úgy didereg a kályha mellett!

Tudom, bátor vagy és erős, anyám:

Ó, emlékszem, hány nehéz éjszakán

Virrasztottál az ágyam oldalán,

És néha csodát teszel, és varázst,

S majdnem megverted egyszer a vadászt,

Mikor a Miklóst bántotta, – de lásd,

Azért így mégis csak nem élhetünk!

Minekünk megvan mindig mindenünk,

Te meg napestig, – Isten tudja, hol? –

Csak lótsz és futsz és egyre dolgozol,

És egyre sápadsz és soványodol.

Hová jutunk így anyukám, hová?

Itt hagysz te is, ha így megy ez soká!

– Majd megsegít az Isten, kisfiam!

Járunk az Isaszegi úton,

Szénát lehel a levegő.

Mögöttünk mosolyog a múlt,

Előttem dalol a jövő.

Anyuka, meglásd, én költő leszek,

Nagy költő, mint a régi váteszek!

Akarok tudni, tanulni, sokat,

Segíteni az elhagyottakat,

Dolgozni, mint te, éjszakákon át:

Dicsővé tenni a magyar hazát.

És hogy engem is mind szeressenek,

Mint téged, anyukám, az emberek,

És úgy elmondják minden bajukat.

Mondd, anyukám, melyik a hasznosabb:

Az író, vagy az ügyvéd, vagy a pap?

Melyik kell jobban Hazánknak manap?

Tanítani is szeretnék nagyon,

És játszani, igazi színpadon!

De költő, mégis, az legszebb talán!

Mi legyek, mondd meg, édes anyukám!

– Majd megsegít az Isten kisfiam!

Második rész: A fiú

Zsibongás

A kispap-kert szőlőszegélyes útjain

Látom a nyurga fiút.

Talár béklyózza ugra-bugra lábait

S bölcs kezek írta szabály.

Szent Miklós tornya messze kongja mély dalát,

Víg teke döng amodább,

A szabad-órát éli a kispapsereg.

Ő maga jár föl-alá,

Sietve jár, meg-megszökellve hirtelen,

Lelkében zűr, akár a Hatnap hajnalán,

Még ama Légyen előtt,

Nagy, zengő-bongó, tánckerengő tömkeleg:

Régi meg új muzsikák.

Anya-imádság, furcsa dajka-zümmögés,

Gyerekkacaj, iskolatréfa, bodzasíp,

Görög strófák, latin szabály, kurucdalok,

Recitált zsoltár, kiszámoló rigmusok,

Duhaj nóták és rejtelmes gregórián:

Összefoly, egybezsibog.

És kél a nóta, kölcsön-versek dallamán:

Mint a gyerek, kiabál,

És félig-férfi nagyhiszemben harsonál:

Rapszódia

Állok magasan, egyedül, a hegyormon,

Pitymallat előtt.

A völgyön és a világon

Nagy, lomha szürkület,

Nyálkás, buta ködgomolyok.

Szememnek nyugtalan íjja

Átfúrja nyilát a ködön,

És lát, mert látni akar.

És lát: Csatatér a világ.

Kardok villannak a ködfalon át:

Óceántól Óceánig,

Barlangoktól és Bábelektől

A véres máig: mindenestől

Két tábor a föld.

Az egyik: mint az éj.

A másik: mint a nap.

Az egyik: a Sátán fekete falanxa.

A másik: a kardos Arkangyalnak

Fehérpalástú légiója.

Fekete zászlók lengenek ott,

És lebbenésük gyűlölet,

És káromlás az indulójuk.

Emitt labárumok keresztje csillan

És himnuszok galambja lebben

A felhős égre hófehéren,

És aranyos küllők énekelnek

Nagy harci szekerek alatt.

Az egyik nagy fehér bigán

Napzsámolyú Nagyasszony áll

Könyvvel, kereszttel és kehellyel.

És tövisből font jegyeskoszorúján

Krisztus-vér írta tűzírás:

Ecclesia.

A másikon: kettős-keresztes

Nagy címerpajzson írva áll:

Édes Haza és Ezer év.

És farkas-bőrrel, fringiával

Kurucok ülnek a bakon.

A harmadik a Tudományé.

Bivalyok vonta nagy szekér,

Recsegésig tornyozva könyvvel

És Plátókkal és Ideákkal,

S minden ülője égre néz.

De én nem látok arcokat:

Csak a fehér tömeget látom,

Az Angyalt és a lobogót.

És hallom, hallom a harci dalt,

A dalt, a dalt! Hisz az én dalom!

Én csak a harcot, a harcot várom,

Hisz ez a harc is az enyém!

Én csak a napot, a Napot várom,

Amely a harcra jelt lobog,

Hisz a nap is az én napom!

Az én dalomra kél ki tűzzel

A győzedelmes hegyfokon!

Én érzem már minden eremmel,

A vérem égő bizonyával:

Látom, látom a nagy Napot!

Hogy mit látok? Ne kérdezzétek!

Én nem tudom, csak azt tudom,

Hogy látok. Ó testvéreim,

Higgyétek el piros dalomnak:

Én látok, látok! Kél a Nap!

E két utóbbi csinált vers, amit a műfaj kívánt.

Intermezzo

De szép, de édes a fiatal álom!

Ikarus-szárnyon száll a gondolat,

S ha megcsuklik a végzetes Határon:

Észrevétlenül, pillanat alatt

Helyébe szökken az úr képzelet,

S játszani kezd a szakadék felett.

Színes kockákat festeget magának,

És illesztgeti a kedves lomot,

Míg engedelmes tarka rendbe állnak;

Épít belőlük magas templomot,

S a kész művecske festett homlokára

Ráírja büszkén: Ideák Hazája.

Ez voltaképpen a Köldöknézőből való.

A prefektus

(Zimányi Gyulának, az atyának és testvérnek.)

A folyosó végén, a hosszú, keskeny

Prefektus-cella könyvei felett

Két szem virraszt, két fényes és meleg szem.

Próféta-súlyos és anya-meleg.

Teremtő fénnyel zsong felém belőle

Értés, erő, segítés, tisztelet.

Építő nyugtalanság ihletője,

És mégis termő békét simogat.

Csendesen épít utakat előre.

Mélyeket sejtet, gyomot irtogat,

És hittel óvja tél s tavasz fagyától

A sarjadzó művészet-magvakat.

Mikor beszél – tűzajkú prédikátor –

Bennem sugárzó sejtelem fakad

Lélekről, Igéről és hivatásról.

Második könyv: Kel a tészta

Első rész: A tudomány méze

Kupolaterem

Egyetem. Dél van. Kupolaterem.

Nagy vén padok lépcsőzetes karéja,

Diákfejekkel tarka kisvilág.

Bozontos dús fejek, kopasz fejek,

Piros arcok és koplaló fehérek,

Égő szemek és virrasztó hunyorgók,

Könyves fiúk, sok-irkás lányok,

És itt is, ott is komoly kispapok.

Amott vita az új Horatiusról,

Amit megtalált Némethy professzor.

Emitt Adyt imádja egy bozontos,

S egy kis kövér paródiát szaval rá.

A pad szélén két izgatott fiú

A jövőheti zárthelyit beszéli.

A sarokban két lány, három fiú.

Nevetve tervez egy kirándulást.

Mögöttük egy szorgalmas magoló

Csóválja nagy, szemüveges fejét.

Legfelül egy aranymelltűs fiú

(Balkeze zsebben, lába a padon)

Magyarázza vidám, nagy gesztusokkal

A vasárnapi futballmérkőzést.

Egyszerre csend lesz. Mindenki feláll.

Megszakad vita, magolás, kacaj.

És a katedra hűvös magasából

Végigjártatja rajtunk csendesen

Szépségbe-fáradt, finom, mély szemét,

S hosszú, ideges ujjait emelve,

Elegáns, zengő, hosszú mondatokban

Szólni kezd Beőthy Zsolt.

Akkor még nem sejtettem, hogy egyszer én is előadok majd ott. A dráma történetéről és a regényről. Az Élet szerkesztette azt a sorozatot, kijárták, hogy ott lehessen. Pénzért volt, egy ciklus tíz vagy húsz előadás. Azért vállaltam ezeket, mert anyámat kellett eltartanom.

A professzor

(Riedl Frigyes emlékének)

Két óra közt. Állok a folyosón.

Szembe jön rám egy villogó szemű,

Borzolt hajú és bozontos szakállú,

Rosszul-gombolt-kabátú, nyugtalan,

Mosolygó-ráncos fáradt arcú férfi.

Még bennem reszket szava szökkenése

Az órájáról. Apró cédulái

Még szemem előtt röpdösnek zizegve.

Még látom, ahogy görnyed a katedrán,

Oldalt fordulva, könyökére dőlve;

Nyugtalan ujja gyér hajába jár,

Két szenvedő, nagy, lobogó szeme

Fejünk felett az űrben tévedez

És ajkain sercegve gyúl ki ránk

A művészet sorvasztó mély szerelme,

Az ihlet fénye, lobbanó lidércláng:

A lélek omló, láttató tüze.

Jön, hozzámlép, karonfog, elkísér.

Mit olvasok? Mit írok? Mit szeretnék?

Kérdez, felel, tanácsol, hív magához,

Könyveket ígér. És csak hozzam el,

Amiket írok. Oly sűrűn kopog

Szava zápora szívem ablakán,

Mint a tavaszi termő lágy eső,

A nőttető májusi permeteg,

Mely zöld mosolyba és selyembe vonja

A boldog ifjú földeket.

Mámor

Hamar, tanuljunk! Oly rövid az élet,

És oly hosszú és olyan érdekes

És nagyszerű a tudomány!

Neki bátran a habzó telijének!

Ex fontibus! Hisz mire jó a könyvtár,

És múzeum és szeminárium!

Kódexeket és monografiákat

És disszertációkat! Ezret is

Kínál a lipcsei antikvárius!

Szövegeket, princeps editióban,

És jegyzetet és szövegkritikát.

Ó milyen szép a filológia!

(De mégis, Cicero kitaposott

Fórumánál mennyivel izgatóbb

A fekete-piros spanyol-keresztény

Prudentius Hamartigeniája!)

És milyen kár, hogy nem lehet tanulni,

Mert készülni kell: kollokviumok

És vizsgák jönnek, és majd a szigorlat!

S Catullus és Symposion helyett

Magolsz Ókori Topografiát.

Mindegy, az is szép! És a többi, mind:

A Nyelvhasonlítás, a furcsa finn,

És minden! Csábít minden tudomány,

Hogy mindenestül elmerülj belé.

De neked nem szabad! Vigyázz, vigyázz!

Poétának küldettél, nem tudósnak,

Neked tanulnod kell, nagyon sokat,

Hogy sokat élhess, és sokat szeress:

Nihil humani a te alienum!

Neked látnod kell és magadba élned

Minden szépet és minden életet:

Görög márványt és német misztikát,

Francia élt és római erőt,

És mindent! Ó fiatal szomjúság!

Könyvek, betűk nehéz asszúbora!

Ó tudomány tavaszi mámora!

A két isteni Nővér

Legszebb mégis a két isteni Nővér:

Filozófia, theológia!

Állni a rejtelmes Mélység felett,

És áhítattal megmerülni benne,

S meg nem békülni koldus félúton,

Leszállani a Végső Elvekig,

Szent részegséggel, csorduló gyönyörrel

Szemlélni azt, ami szemlélhetetlen,

Véges karral a végtelent ölelni,

És fölsuhanni kettős szárnycsapással

Észnek és szívnek ikerritmusán

A levések és látszatok fölé,

És egy teremtő villanás tüzénél

Átnyúlni a mozgáson szellemujjal

A Próton Kinun Akinétonig!

Ó eszme boldog elragadtatása!

Ó látás izzó paradicsoma!

A mester

(Schütz Antalnak, a mesternek és barátnak)

A katedrán egy Férfi ül.

A két szeme úgy szúr belém,

Akár az Írás kettesélű kardja.

Úgy átjár, mint a szűz acél,

És mégis meleg, mint a mécs:

A hűvös eszmén átizzik a Lélek.

Beszél. Az Ige szól az ajkán,

És minden szava, mint a mérleg,

Amelyen minden egyensúlyban áll:

A fogalom, a sejtelem,

Az ihlet és az értelem,

A véges és a végtelen,

Tudás, tapintás, reveláció.

Néz és beszél. Van és vezet.

Érzem a végzetes Kezet,

Amely lenyúl és kényszerít megállni

A húsos földön, mint a fát,

És felnyúlni felhőkön át,

És hallani a harsonát:

„Deum docet et a Deo docetur.”

Második rész: A pusztában kiáltók

Verseket írok

Verseket írok. Minden nap. Sokat.

Az ének láza szinte fojtogat.

De olyan furcsák ezek a dalok:

Nem, érzem, ez még nem az igazi.

Valami mást akarok mondani,

De nem tudom, mit akarok.

Csak egyet tudok: én valamit látok,

Valami nagy-nagy-nagy világosságot,

Amit talán nem látott senkisem.

Arról, arról akarok énekelni,

Amiről nem énekelt soha senki.

És meghalok, ha nem énekelem ki.

A dallam, a dallam szétveti szívem.

Nem kellenek a tisztes régi versek,

Amiket úgy szerettem valaha.

Nem kell a régi muzsika!

Nem vérzik benne az a valami,

Amit még meg sem tudok mondani,

De véres-biztosan tudom,

Hogy meg kell mondanom.

Nem kellenek a régi verseim,

Valami mást, valami mást,

Valami csontig-újat akarok!

A szót, a szót, a szót add meg, Uram,

Vagy meghalok!

Új ének

Itt is, ott is, a fojtó csendbe

Új énekszó hasít fülembe.

Lobogó, részeg, vad dalok,

De újak és fiatalok.

Lázforrók vagy hideglelősek.

Úgy szeretném szeretni őket!

A testvér lázt hallom belőlük,

És mégis, mégis fázom tőlük.

Nem, ez a dal nem az enyém!

Nekem szentség a költemény.

Nekem nem kell a dal, ha nincsen

Hullámai fölött az Isten.

Én nem vagyok síró, se rokkant,

Az én gerincem meg nem roppant.

Nem kellenek a kis nyögések.

Én akarom a szent Egészet,

A szűz erőt, a harci frisset!

Nem lehetek magamnál kisebb.

Én a magamét akarom,

Az én bontatlan mélyemből szülemlőt,

Eget és földet megigenlőt!

Jöjj már, siess már, én dalom!

A zászlónk

Regnum. Templom mögött nagy, széles udvar,

Az udvaron kacagó gyerekek,

A gyerekek közt labdázó atyák,

És hátul, az udvar sarkában: bújó,

Földszintes épület.

Innen szalad szét húszezer felé

Az országba a Zászlónk. Itt ülünk,

Heten vagy nyolcan, húszéves fiúk,

És úgy érezzük, hogy a Jövendőség,

A Nemzet Lelke itt virraszt velünk.

Az asztal mellett ül a Kiadó.

Nagy gyerekarca mindig mosolyog.

Szent komolysággal, ihletsebesen

(Akárha Caesar parancsait írná)

Kelnek ujjain a címszalagok.

Mellette a sápadt Histórikus.

Egyik nagyapja, tán a hatodik,

Tábornok volt még Rákóczi alatt.

És ő, mécs-szemmel, sípoló tüdővel,

Magyar múltról, jövőről álmodik.

A Literátor beszédes, szelíd

Szemüveges szemével ránkragyog:

Goethét, Ibsent és filozófiát

Hajít közénk, és forró vita pezsdül

(Húszévesek vagyunk és magyarok!)

Nyugtalan ujja levegőbe rajzol,

Haja, szakálla: bozontos vihar, –

Így kezd a Piktor egy-egy furcsa szót.

S a Munkástitkár közénk csattan olykor

Kurta és józan mondataival.

De fölmered a Filozóf,

Kinyújtja csontos, ceruzás kezét,

S míg válláról lecsusszan a köpeny,

Omló képekben, tarka döccenőkkel

Megered ajkán a színes beszéd.

És mind a hat egyszerre magyaráz

Mind egyet gondol és mind mást beszél.

De ajtó nyílik, s betoppan közénk

Nevetve, frissen és fiatalon,

A Szerkesztő, a lobogó Vezér.

Játék tüzel még kopasz homlokán

És szikrás, apró két szeme alatt,

De ajakáról robban már közénk

A csírarázó léleknyugtalanság:

A forradalmas Krisztus-gondolat.

Beszél. És minket meglegyint a Lélek.

És szava: mint a bíbor hajnalég.

Hurrá, pusztában kiáltó csapat!

Mibennünk forr a Krisztus-öntudat,

S megmozdítjuk a magyar földtekét!

A Püspök

Láttam a Püspököt!

A Hegyet láttam égbefürdeni

A lármás Liliput fölött,

És homlokán a sugárzó ködöt.

Hát lehet ember ilyen isteni?

Ez nem a nagyobb, ez a Más!

Ez a kinyilatkoztatás!

Ez a Sínai, ez a Tábor!

Ez a vércsepp a Krisztus oldalából!

Ó én boldog, hívő Tamás!

Ő van! Ó egyetlen jótétemény!

Loholhatok, botolhatok,

De álmomban is érzem a felém,

Nekem is fénylő fellegoszlopot,

Mint a zsidók a puszta éjjelén.

Ő van! Nem kell hát énnekem se gyáván

Kicsinnyé lennem a Nagyért!

Hát van egy isteni Fehér,

Amelyben az egész ember-szivárvány,

Egy diadalmas össze-fénybe fér!

Ő van! Ó áldás: én is lehetek!

Lehetek én, szabadon és merészen!

Nem rontom ketté Isten-adta részem:

Az élő életet,

Istent és embert akarom egészen.

Századom élő Evangéliomja,

Esdj rám kegyelmet, Isten Szentje,

Hogy énbennem is magát megjelentse

Az Isten telje-szomja,

És belőlem is eszközét teremtse!

(Őszi fecske kötetben.)

Apró lelkecskék

És a Küllő jár. Komolyabb kalásznak

Váltja mély csendjét fiatal vetésem.

Gyermekkönnyű főm olajok titkától

Hajlani látom.

Sas fehér útját magasok haván át

Féktelen dallal, gyerekes gyönyörrel,

Ember-súly nélkül ki kacagva jártam,

Szárny-nekibontva:

Most öreg klastrom folyosói hűsén

A jövendőnek fiatal reményét,

Óvatos kézzel eleven virágú

Sarjakat oltok.

Élesztem lángját tüzemen tüzellő

Apró lelkecskék puha szép szemének,

Apró szívecskék erein tapintom

Titkaid, élet.

Harmadik rész: Isten érkezése

Káté

Első B osztály. Hittanóra. Káté.

Az apró népnek magyarázgatom

A nagy Homályokat: Isten, teremtés,

Háromság, lélek, bűn, halál, malaszt.

Szédül a fejem, és a vakmerő nyelv

Dadog az óriási szók alatt.

De ők: csak lesik boldogan a szót

És mosolyognak: Legszebb tárgy a hittan!

A legkönnyebb és a legérdekesebb!

Ezt tudják mind. Ők mindent értenek.

Egy Laci felel: „Mi végre vagyunk

A világon?” – „Hogy megismerjük Istent,

Szeressük és szolgáljuk”. Nevető

És önérzetes nagy barna szemével

Úgy néz a szóhoz, mintha mondaná:

„Hát ez már csak világos!”

Kisfiam,

Ha téged nézlek, nekem is világos.

Olyan egyszerű megismerni Istent

Szemed tükröcskéjében! Olyan édes

És olyan könnyű szeretni is Őt,

Hogy megismertem arcát bennetek,

Egyben is a legkisebbek közül.

Ó én boldog szolgálatom!

Fiúk!

Megyünk tovább: Második Ágazat.

Dolgozatírás

Dolgozatírás. „Mi szeretnék lenni?”

Nagy nyári csend. Egy-egy toll serceg olykor,

(Még több rágódik szájakban laposra.)

Egy szőke fej rágöndörül egészen

Az írkalapra. (Csak kis poca rajta,

Az is csak mert a szomszéd fészkelődik!)

Másik hirtelen fölkapja fejét

És fölmosolyog huncutul felém.

(Ki tudja, milyen furcsaságot írt le,

Vagy micsoda bolond őszinteséget!)

Mert törvény: írni csak olyat szabad,

Amit maga lát, gondol, hall az ember.)

Meg másik (vérszegény jeles-diák),

Ül mozdulatlan, karbafont kezekkel;

Hanyagul biztos arcvonásain

Felírva (titkon lesi: látom-e?)

„Már kész vagyok, nekem ez kis dolog.”

Megint másik (egy szuszogó kövérke)

Olyan nehezen töri a fejét,

Hogy a két arcán csorog a verejték.

Mert nagy dolog az, hogy kiből mi lesz:

Orvos? pilóta? mérnök? utazó?

Ó, tudja mind, hogy mi szeretne lenni,

(Tízéves korban tudja még az ember)

És le is írja mind, szerelmesen,

Hogy akkor, majd ha! – milyen nagyszerű lesz!

Csak itt-ott kel egy-egy nehéz sóhajtás:

Tudom biztosan: ez most arra gondol,

Hogy még odáig milyen messze van.

De akkor, akkor, – akkor lesz csak élet.

Csak írjatok, kis népem, szabadon,

Szökelljen bátran szárnyas vágyatok,

Ne halljátok az Olló csattogását,

Amely lenyesni szárnyatokra vár.

Ne tudjátok meg még nagyon sokáig,

Embernek lenni hogy milyen nehéz!

S hogy még annál is nehezebb talán

Jó embernek, és boldognak (e kettő

Csak egy emberben fér meg, és azért

Oly ritka mind a kettő).

Jaj, kicsik,

Hogy oszthatnám el annyivá magam,

Ahányan vagytok, hogy kemény magamból

Verhetnék minden buksi fej fölé

Védőtetőt, – nap ellen, zápor ellen,

Ragadozó ellen, rossz ember ellen,

A csendes mélyből majd-majd felmocsárló

Szegény csúf rossz-magatok ellen!

Nagy fiúk

Öreg diákok. A padok alatt

Sportlap, tükör, illatos hajkenőcs,

Szivarkatárca, tankönyvből lapok

(Irattáskába így jobban befér:

Amilyet az ügyvédek hordanak),

Fotografiák (kártya is talán),

A hátulsó padban egy pillanatra

Elfojtott és gazdátlan suttogás.

(Hiába, mégis akad, akit untat

A felelés, én penitenciám!)

„Maga nem tudja, mivel tartozik

Egyik úriember a másikának,

Ha az hozzá beszél?”

Halotti csend.

De ebből ennyi. Magyarázat.

Olvasom Zrínyit.

A szemek kigyúlnak

És rámlobognak, mint megannyi égő

És nyugtalan és szomjasfényű csillag.

De én már nem is látom a fiúkat,

Én már nem látom, csak az Óriást,

Akinek boldog és alázatos

Kis apostola lettem, akinek

Igéit hirdetem a kicsinyeknek,

És szépségét, amelytől mámoros vagyok,

Próbálom megértetni nyomorult

Kis szavaimmal. Ó gyönyörűség:

Szolgálni a Nagyot! Tolmácsa lenni

A szónak, amit a Géniusz ajkán

Mond az embernek Isten!

Ó fiúk!

Imádjuk együtt a megfoghatatlant

A Költeményben, az égő bokorban,

És adjuk át magunkat áhitattal,

Saru-megoldva a titoknak:

Hogy ily magas és ilyen mély az Ember.

Isten érkezése

S egyszer, mint a tiszta hold a vizen,

Mélyeimnek mormoló vizéből

Fölmerült az Élő Isten arca.

Hírnököt nem járatott előre,

Fullajtár sem harsonázta jöttét:

Nem mehettem hódolón elébe.

Még csak nem is kopogott az ajtón,

Még sem rezzent léptein a padló,

Meg sem lobbant mécsem lángja tőle.

Halkan, halkan, mint beteg fiúnak

Ágya mellé simul édesanyja,

Úgy az Isten: csak hogy egyszer itt volt.

Ráismertem: ez a dajka két szem

Kísérgette kisgyerek koromban

Pilleűző tarka futkosásom.

Ráismertem: lobbanó szemétől

Gyulladoztak hajnal-ifjúságom

Fellegjáró büszke víziói.

Ő nézett rám kisfiú-szemekből,

Szívüknek ha kátét nyitogattam,

És ha mondtam pillangó meséket.

Mintha mindig itt lett volna nálam,

Mintha most már itt maradna mindig!

Mintha most már itt maradna mindig!

(Őszi fecske kötetben.)

Primicia

Megérintettem a csodát.

Eljött a perc, a boldog:

A csengő felsikoltott,

Mellig bókoltak a fejek,

És a csillogó paténa felett

A Kenyér-Isten megmutatkozott.

És akkor hirtelen minden megváltozott.

Még éppen csak hogy elvillanni láttam

A márvány angyalok sikamló testén

A gyertyafényt, mint rezgő csillagot,

Aztán eltűnt egy tündöklő homályban

Kehely és tányér és gyertya és szekrény,

Becsukódott a két szemem magától,

És máshol voltam, mint az álomlátó.

Egy kebelen

Nyugodott a fejem,

Mondhatatlanul melegen,

És édességgel csordulásig telten,

Akár a csecsemő az anyamellen.

Ringatva vitt egy nagy-nagy-nagy folyó,

Parttalan víz és határtalan égbolt,

És mind a kettő mondhatatlan kék volt,

És elmerült a mérhetetlen csöndben.

És tudtam, hogy rendben van minden,

És minden jó.

Most áll az illanó

Idő.

Nem is voltak az öklelő

Problémák, gondok, szenvedések.

Itt a fészek,

Puha és meleg és enyém.

Fekszem a Fészek-Isten kebelén,

S az üdvösség illata rajtam.

Egyetlen vágytól mámoros az ajkam:

Így, így maradni végeszakadatlan,

Meghalni most, a Kebelen,

Mint a harmat a levelen,

A végtelenbe most ivódni át,

A Valóságba most ömölni át,

Az Egyetlenbe lényegülni át,

Most, amikor tapintom a csodát

És ölelem.

Suttogó hangot hallok hirtelen:

„Folytatni kellene a szentmisét!”

Valaki mondta később, hogy ő valóban hallotta a biztatást a manuduktortól. Így keletkeznek a legendák. Nyilván annyira beleélte magát a versbe, hogy visszavetítette a valóságba. Én egy kicsit hűvösen nézem ezt a verset, mert magasabb hangon szól, mint az élmény. Nem azt akarom mondani, hogy nem igaz, de misztikusabb a valóságos élménynél. Én nem vagyok misztikus.

Dunapart és cella

És ha száll a délután,

Utak magánya hívogatja lábam.

Füzes őszi partokon

Futó Dunának ballagok nyomában.

Fejlehajtva ballagok,

S ismeretlen dallamok

Mély orgonái zsongadoznak

Én ismeretlen énem csarnokában.

Árva cellám négyfala,

Nincs másom a világon,

És a deszkás ablakon

Egy zöld cserép virágom,

S lombon át és üvegen

Egy parányi kék egem:

De térdrehúzó ámulattal

Az újszülött kis Végtelent imádom.

Vác. Van egy korzó a Dunaparton, ahol hétköznap senki sem jár, ott szoktam sétálni.

Negyedik rész: A köldöknéző

A köldöknéző

S lettem a néma barlangmélyi ember,

Kihez nem ér el a Pán-sípos élet,

Aki mohó, kíváncsi szerelemmel

Csak érthetetlen önmagába mélyed.

Pilláimon, mint mesebeli mákony,

Maga-marcangló végzet nehezül.

S mint Buddha szobra mozdulatlan ül

Álmokban élő messze Indiákon,

Hol sejtelemben zsibbad el a lét,

S holtizmú lábát maga alá vonva,

Tétlenre termett ujját összefonva,

Csak nézi, nézi önnön köldökét:

Így ülök én is, mélyem-rabja bálvány,

Bús köldöknéző, a titokra várván.

Ez az arc! Mindig, mindig ez az arc!

Hát soha mást, én szegény szemeim?

Mint mozgójáték furcsa képein

Ha nézed kézből, mindig egy a rajz,

Húsz képen hússzor újra egy alak,

És minden képen mégis változás:

Egy érthetetlen, furcsa mozdulat,

Együtt ha nézed, mindig újra más,

És mégis mindig ugyanaz marad:

Nincs benne értelem és nincsen újulás!

Halálosan unalmas ez a kép!

Ó arc! Láttalak ezerféleképp!

Úgy nézel rám e vén, ravasz tükörbül,

Mintha nevetnél most is engemet,

A gúny nyilától ajkad ijja görbül.

Nem bánom! Jó. Nézzünk farkasszemet!

Nem értelek és tőled mégse félek!

Mit énnekem e szúró nagy szemek,

Melyek alatt az évek és az éjek

Rejtelmes árnyékai kéklenek!

Mit mond nekem a vonagló szemöldök,

És fölötte a homlok mozgó ránca,

Ez összevissza kígyózó barázda,

S a szüntelen szülemlő-múló gödrök,

Pillák, erek, inak tünékeny tánca?

Egy megriadt fény rajtam átsajog:

Én nem tudom, hogy ki vagyok!

Vagyok, és lenni! – mondd meg, hogy mi az?

Itt, itt az örvény, itt a labirintok!

Hol válik el a látszó és igaz?

Az-é való, amit érzek, tapintok,

Amit ideges ujjammal fogok,

Amit szemeim látni boldogok?

Vagy amit rajzol nyughatatlan elme,

S mint bizonytalan messze csillagot,

Reszketve sejt a végtelen szerelme?

És honnan ez a sajgó sejtelem?

Mint drágagyöngy sugalmas tengerekbe,

A titkok kulcsa ebbe van temetve?

Futnak az órák, megint oda egy nap,

Az omló évek szállanak.

És én ülök, lomhán, ma is, mint tegnap,

És bennem is, mint ottkint, alkonyat.

Ülök, mint máskor ültem, únt magamban,

És várok, várok, egyre, mindig:

Valamit, ami ismeretlen,

Ami új legyen és egyetlen,

Ami fölráz és útnak indít.

És nem jön semmi. Csak hideg, kegyetlen

Percek peregnek halálos iramban.

Ők nem várnak. És én csak itt ülök,

Előtted, meghitt, vén, szomorú asztal,

Elperzselt percek pernyéje fölött,

Bús, szürke árnyék, akit itt marasztal

Valami súlyos lánc, amit nem értek,

Csak terhét érzem, szúrón, hidegen.

És csörgetem: szegény láncos kísértet,

Magamnak is örökre idegen.

Hiába minden, meddő minden óra,

S az alkony vár a tétlen álmodóra.

A percek futnak. Mi marad mögöttem,

Hogy megjelölje: egyszer én is éltem?

Vagy eltűnjek a sivatag setétben,

Jeltelen árnyék, nyomom-kiveszetten?

Nem, nem! Lobogva lázadoz a vérem:

A milliókból mégis nem vagyok!

A teremtésből részemet kikérem,

Akarok tenni valami nagyot.

Akarok? Én szegény boldogtalan!

Ez éppen az, ami nem adatott!

Az akaratnak rögös útja van,

És én nem jártam ott!

Ebből a kincsből nekem nem jutott,

Az én soványka mesgyém mérve van:

Én csak szeretnék, többet nem tudok,

Akarok nem az én szavam.

Mint vak leányka pengő bús gitáron

Sose-látott napfényről énekel:

Lelkemben tettek égő napja kel,

És ernyedt izmú karjaim kitárom,

Döbbentő álom szívemben dalol,

Agyamban szent építő vágyak égnek,

Titkokat túrni föl a föld alól

És Bábeltornyát fúrni föl az égnek.

És lázban, tűzben izzik a dolog,

És három napig muzsikál a munka,

És negyednapra hűlve, halva, únva

Sok csonka torz fal égfelé zokog.

És minden reggel új öröm, új kezdet,

És minden este többen meredeznek:

Új szégyen, új csonk, új tett-töredék.

Egy minden kezdet, egy a vég.

Valami megfog, hogyha fölkelek,

Rám tekerődzik valami, ha mennék,

Mint láthatatlan szellem-kötelek,

Egy titkos hang minthogyha súgna: „Nem még!”

A tettek izmos, fürgeröptű szárnya,

Én árva lelkem, nem termett nekünk.

A mi világunk: a sejtések árnya,

A nehéz nézés a mi életünk.

Cselekvés? Istenem, ha nem lehet!

Az csak világos: hogyha tenni vágynál,

Meg kell előbb gondolni, hogy minek?

És száz oknál – megannyi rossz talánynál –

Csak meg kell állni, hogy mélyükre láss,

És szét kell szedni ízeikre bátran.

És itt a bökkenő: Ha rátaláltam

A gyökerekre, ott sincs állomás.

Egyet ha megfogsz, szólít már a másik,

Minden gyökérrel száz fonódik össze,

S ameddig látsz: elédbe messze-messze

Gúnyos gyökerek útvesztője ásít,

Kétségbeejtő, buta labirint!

A nyílásnál, napfényen, odakint

Mint búcsúzó nap őszi alkonyatkor,

A messze cél: a tett még búsan int,

De hol van már a vágy acéla akkor!

És hol van már a tűz a hamv alatt!

A mozdulás csak mindig elmarad.

Ó milyen árva, néma rab vagyok!

Lobognak bennem nagy, szabad dalok,

Lelkemben élő tengerek zenélnek,

És viharok repeső dala reszket,

De holtak a dalok, mire ajkamig érnek,

És mind a gyöngyök széjjeltöredeznek,

Ha rontó ujjaimmal illetem.

Ennenmagamból nem jut más nekem:

Hideg lárvái régi dallamoknak,

Szürkére száradt könnyek, égetők.

Mély templomomban orgonák zokognak,

S én virrasztok a vasajtó előtt.

A dal vágyától cserepes az ajkam,

És lakatmód ül néma végzet rajtam.

Úgy omlanának számra büszke szók,

A titkok zárát vágynám törni szóval,

Magamba vetni a mélységvonót,

Búvárharanggal, mélyre-szomjazóval,

Leszállni minden irigy mélyre bátran,

És látni mindent a szók üvegén, –

És látom: semmit, semmit sem találtam,

Rossz üveggyöngyök vak búvára én.

Hazug a szó: nem amit én akartam,

Nekem se azt, – ki tudja, mit mond másnak!

Hát erre lettem: bús komédiásnak?

Hogy valami rossz szereptől sugalltan,

Deklamáljak egy ócska színpadon,

Föstött seben valódi könnyet ejtsek,

S míg enszavammal magam gyilkolom,

Elhervadjon bennem a Sugalom,

Mint ablakdeszkán árva nefelejcsek?

Én Istenem! Hisz amióta élek

És amióta nyelvem oldva van,

Mást sem teszek, mint magamról beszélek,

És minden, minden hasztalan:

Idegen szó minden szavam.

Hiába vágy, hiába akarat!

Minden, de minden mondatlan marad.

A szó, a szó, minő silány egy jószág!

Zörgő dióhéj, száraz babhüvely.

Rég elhullt magva: az édes valóság,

S marad a héj siket zörgésivel.

Rejtett világ a valóság nekünk,

Kivetjük rája csáklyaként a szókat,

De semmit, semmit el nem érhetünk:

Cserben hagy minden, bús kapaszkodókat,

Nem markolunk mást, csak a híg leget.

Ha titkotokat illetni akarja

Az emberszó paraszti, durva marka,

Elsiklik rajtatok, szent Lényegek!

Ó ész, minő idétlen korcsszülötted,

Minő csenevész fattyad is a szó!

Egy másvilág forr benned és körötted

És nincsen róla reveláció!

Ez egy nagy filozófiai versnek indult, de aztán nem tudtam megcsinálni, hát a meglevő részeket összeállítottam, s egy néhányat máshol alkalmaztam. Azt gondolom, Rilke-hatás.

Harmadik könyv: Kemencében

Első rész: Írott betű

Szerkesztőség

Szerkesztőség. Nagy asztalnál ülök,

Előttem versek, kusza garmadában,

Kéziratok, novellák, kritikák,

Klisék, fejlécek, angol magazinok, –

Írók, írók, kezdő rimánkodók

És leereszkedő beérkezettek,

Eszmék, viccek és cigarettafüst,

Rovatok és előlegek.

És köztük, árván, fázó ihletünkkel,

Izzó másvoltunk lappangó tüzében,

Hárman, töretlen, fiatal szívek,

Lélekhozók, gyanútlan akarók,

Nagyot, gyönyörűt mozgatni merészek:

Betűkövekből templom-álmodók!

Még nem tudtuk, hogy senkinek se kellünk,

Hogy szószékünkön egyedül vagyunk

A mennyezeti Szentlélek-galambbal:

A hívőknek (ha vannak) kedvesebb

A zsinórpadlás dörgő-masinája,

Az utcasarki verkliszó-zene,

S a templomban az ásítás nyugalma

Szundikálós litánián.

Írók asztala

Kávéház. Nyüzsgés. Írók asztala.

Findzsák, likőrök, vizespoharak,

Könyvek, írott papírok, hamutartók,

Sebes pincérek, belső munkatársak,

Pletykák, szerelmek, botrányok, krokik,

„Mester!” – „Van egy témám.” – „A kötetem!”

„Levágom.” – „Két sort!” – „Tehetségtelen!”

„Kiírta magát.” – „Ezt olvassa el!”

„Szabadjegy.” – „Korrektúra.” – „Elsejéig!”

Egy lélek, melynek éber mélyén

A gödöllői erdők csendje hallgat,

Csak szívja, szívja, gőgös szomjúsággal,

A füstös, súlyos élet-hangzavart.

Főpróba

Színház. Főpróba. Félhomályos földszint.

Üres páholysor. Álmos délelőtt.

Csupa ismerős és közömbös arc.

A szerző elbújt egy páholy-sötétbe.

Csak én vagyok itt magánosabb nála.

Egy támlásszéken meghúzódva hátul,

A szétcsapódó függönyön szemem,

S köszöntöm ernyedetlen áhitattal

A Művészet viseltes istenét.

És nem látom az erkély bársonyát,

A kritikusok cvikkeres hadát,

Festett papírt és festett arcokat,

Azt sem tudom, hogy kritikus vagyok,

És amit látok, meg kell írni holnap:

Egy zengő szó, egy élő mozdulat,

Egy csepp igazság már elég nekem,

Művész-szívek maguk-se-tudta mélyén

Az embert látom, és a Titkot érzem:

A sugaras Szépség lobog felém.

Könyvek, sereggel

Könyvek, sereggel, légió titán:

Hajdani szentek, mai óriások,

Nehéz orosz és skandináv próféták,

Könnyű gallok, keserű angolok,

Sophokles, Nietzsche, Shakespeare, Kölcsey,

Móricz, Verlaine, Hebbel, Li-tai-pe, Pázmány,

Pálinka, pezsgő, must és arany óbor,

Az ember négyezredes Szent-hegyének

Mindvalamennyi mámornedvei,

Dal és rikoltás, síp és orgona:

Csodálatos, vad, zengő tömkeleg.

És jöttek, jöttek kábító özönben,

Költők, ikertestvérek, maiak.

Halk fuvolások és beteg rajongók,

Káromkodók és mellüket verők,

Térdepelők, tántorgók és bohócok,

És közepettük, erőszakosan

És egyedül, a mindszenti Sikoltó.

És én: Először a fülem bedugtam,

És apagét kiáltottam haraggal.

Aztán: hallgattam némán szánalommal

Dalban vonagló véres szíveket.

Utóbb: velőkig hasgatott belém

Az össze-vissza-új ének siráma,

S akkordjaikban zsongó húrvilágom

Önzengzetének lelte meg riadva

Alsó s felső testvér-akkordjait.

A felderengő mélyben elmerültem,

S fölöttem összecsaptak altatón

A zűr Jelen zsibbasztó árjai.

Razzia

Angyalföld. Éjjel. Razzia.

Megyünk: urak, rendőrök, írók.

Sápadt csend. Össze-visszafirkált,

Vakolathagyta tűzfalak.

Egy-szoba-konyha. Pisla mécs.

Penészes, pállott levegő.

Szegénybűz, fojtó. (Hullaszag?)

Párnátlan ágyon, csíkos, szennyes

Hasadt dunnával eltemetve

Négy félig-ingű kisgyerek

Halottas arccal hentereg.

Az anyjuk ül, kiaszott mellén

Az ötödikkel. Rámmered:

Két nagy, üres, csodálkozó szem

És két hegyes vad arci csont.

Szoba. Füsttől, bacillusoktól

Fekete és savanyú légben,

Nagy zsírpecsétes asztal mellett

Tizenkét ember: öregasszony,

Két fiatal pár, hét gyerek.

Tizenkét sípoló tüdő,

Tizenkét kínnal köhögő,

Tizenkét véresen vonító

Halál-kutyája. Ülnek együtt

S halálraítélt ujjaikkal

Cukrász uraknak csomagolnak

Ezüstpapírba cukrokat.

Pincelakás. Matrác a földön,

Sűrűn, sorban, és emberek,

Kiéhezett, agyongyötört,

Halálig hajszolt emberek,

Lihegő, pilledt emberek,

Melegre-sajgó emberek,

Férj, asszony, lány, legény, gyerek,

Vad, össze-vissza gombolyag,

Vad ember-kígyó forgatag.

Szobák, pincék, zugok, lyukak…

Az Inferno setét csodája

Szakadt fel lábaim alatt!

Véres fonákja a villamos világnak!

Jaj, hát ez is van a világon!

Jaj, sok-sok élet, amely nem-élet,

Tengernyi ember, aki nem-ember!

Velem-egy-lélek emberek,

Tenyésznek és ténfergenek,

Fetrengnek és penészlenek,

És rám merednek, mind rám merednek:

Átok-szemek! vérvád-szemek!

Minden szentek, segítsetek!

Ki láttam ezt a látni poklot,

Hogy éljek evvel? Mit tegyek?

Második rész: Véres utca

Miért?

Én ha ledőlök fáradt vánkosomra,

Isten nevében békén nyugoszom.

Ők felriadnak rothadt vackukon,

Ha razziára rendőr zörget ajtót.

Miért?

Én hétszer mosom a kezem naponta,

És vár a fürdő, szappan, tiszta gyolcs.

Őket alattomos, rekedt kacajjal

Csókdossa szájon a tuberkulózis.

Miért?

Hozzám beszél évezrek bölcsessége,

És lélek és természet énekel.

Az ő szegény szemük csak láb alá néz:

Szemellenzős igásló így üget!

Miért?

Énbennem búg a szférák orgonája,

És minden reggel Istennel beszélek.

Nekik szegényeknek üres az ég,

És Názárettől milyen messze járnak!

Miért?

Enyém a mély, a magas és a minden,

A végtelent lehellem levegőmül.

Ők, mint a ló a taposó-malomban,

Élnek dolgozni és dolgoznak élni.

Miért?

Jól van ez így?

Jól van ez így? Istenes így?

Szabad-e nekem így élnem tovább?

Mikor a csengő hív a refektóriumba,

És a kereszt alatt a leves párolog,

Azt gondolom: Nem kell elfutnom innen

Járdánülő kubikosok közé,

Megosztani a kenyeret velük

Meg a targoncatolást?

Amikor várnak villamos teremben

Melegszemű, jólfésült gyerekek,

Hogy magyarázzak consecutiót

És olvassak nekik Zalán Futását,

Egy kérdés rajtam átnyilall:

Nem űzne el, ha látna, innen

Jóságos mesterem,

A Trastevere Kalazanciusa,

Napfénytelen utcák közé,

Sápadtka rongyosoknak vinni Kátét

És Ábécét és embermeleget?

És amikor ülök az asztalomnál

És bongatom az édes rímeket,

És amikor márványos oltár

Lépcsőin állok aranyos palástban,

Valaki mintha hína:

Talán a Krisztus?

Az angyalföldi szükségkápolnának

Szegényes Krisztusa? –:

Ide kell a halász,

Szennyes vizeire a külvárosi ködnek!

A kérgeseknek kell a szó:

Az össze-visszarugdosott

Mostoha bárányoknak

Serege sír vagy sírni se tud már

Pásztor után!…

Össze-vissza

De hallanák-e szómat értük?

És értenék-e szómat ők?

És érteném-e őket én,

Aki nem értek semmit immár

Ezen az össze-vissza zűr-világon,

És azt a furcsa idegent sem értem,

Aki azt mondja bennem: Én…

Vér az utcán

Hirtelen erőszakos zörrenéssel megtorpan a villamos.

Az emberek egymásnak esnek, a kocsivezető káromkodik.

Mi történt?

A mellékutcákból fekete-vörös áradat gomolyog elő:

Emberek, eltorzult arcok, hadonázó karok és botok,

Vörös virágok és vörös cédulák, és egy vörös kendő egy törött boton

Szemérmetlenül táncol a levegőben.

Balra nézek: egy kancsal ember valamit rekedten ordít.

Jobbra nézek: egy zöldköpönyeges ember a könyökével törtet a többi elé.

Egy kopasz és egy vöröshajú karonfogva topog és egymásra nevet.

Kiabáló embertesthullám körülözönli a villamost.

Mi történt?

Sztrájk! Munkások! Tüntetés! Ki az utcára! és Jogot a népnek!

És egyre nagyobb és egyre sötétebb tömegek áradnak a Parlament felől.

Megálljunk!

A villamos menni akarna. Nem szabad! Zörren az ablak,

Az üvegcserepek hullnak, és az emberek lebuknak a pad mögé. Verekedés.

Le a kocsiról! Fussunk! De merre? hová?

Kődarabok surrannak a levegőben. Kirakatok vasfüggönye recsegve gördül alá.

Zörren az utcai lámpa üvegje.

Lábak dobogása. Üvöltő jelszavak, szitok és zuhanás.

Segítség!

Egyszerre végigvonaglik a tömegen egy dacos és keserű nyögés:

Jönnek a rendőrök! Attak! Fussunk!

Jönnek!

Nagy keményhúsú lovakon, magasraemelt karddal,

Összeszorított szájjal, jönnek, ügetve, némán,

Nagy, széles, dobogó sorban.

Villognak fekete fénnyel a kardok, a szerszám, a sisakok harci taréja.

Fussunk! Fussunk! Itt emberhalál lesz!

De hova fussak? És miért? Én nem vagyok a tüntetőkből!

És nem vagyok a kardosokból!

Vagy mind a kettő én vagyok?

Irgalmas Isten! Mind a kettő én vagyok?!

Fussunk! Szikrázva csattognak a patkók.

Most! Lecsap egy bukdácsoló sárgakabátos fejére a kard.

Elesik. Véres a homloka. Rohan az attak hullámrengése tovább,

Vér!

Messziről puskák ropogása kattog. Lőnek! Emberekre!

Vér!

Állok magamban egy kapubolt alatt,

Pihegek a falnak dőlve és kétségbeesetten

Próbálom egymáshoz illeszteni a gondolatokat.

Ó jaj, szegény futók!

Vér és verejték csorog az arcotokon,

És vért kiáltotok és dinamitot és hullást és őrületet,

És hány tudja köztetek, miért?

Ó, hogy szánlak, szánlak benneteket!

És jaj, ti szegény rendőrök!

Csizmába, sisakba bújtatott szegény parasztfiúk,

Kiknek kardot kell vonnotok,

Akikre száll kő és káromkodás,

És markotokon csurran a vér,

Míg odahaza tán sír a kisgyereketek és templomban reszketve könyörög értetek az asszony.

Ó, hát titeket hogy szánlak, jó testvérek!

És ti szegény, szegény nagyok,

Kapitányok, grófok, miniszterek,

Kiknek fejére zúdul minden átok,

És lelketeket égeti a vér,

Titeket is, nyomorult testvérek, ó mennyire, mennyire szánlak!

Mind, mind, mind szánlak és értlek és szeretlek,

Szegény testvérek, igavonó vakok,

Vak gyilkosok és vak öngyilkosok!

Betegséget betegebb orvossággal orvosoló balgák!

Ó jaj, sírjunk mind, sirassuk magunkat és egymást,

És próbáljuk meg gyűlölni a gyűlöletet,

És könyörülni nyomorult magunkon:

Hátha talán még megkönyörül rajtunk

A meggyalázott Isten!

Prédikáció

És miután bezárt ajtók megett

Feltúrtam mind a könyveket,

És megtanultam, mit beszélnek

A bölcsek és a lázadók,

Egymásra-zendült szívem két felének

Imígy tartottam prédikációt:

Credo quia absurdum

Sírhatsz! Hiába! Lángol a vad Szüret.

Vér-gálicokkal csorgadozó nyesett

Fürtökre vár a Tiprató Kád,

Várnak a vad taposó legények.

Két ősi tipró, két iszonyú iker:

A Bűn az egyik, másik a Balgaság.

Sivalkodó kis szív-szemeknek

Mustja zuhog feketén alattuk.

Hiába lángol háborodó szemed,

Üres szemgödrük rád vigyorog bután:

A Krisztus tűzszemét se látják,

Hát a te pisla picinyke mécsed!

Hány zengő lélek sírta siralmadat,

Ó hány acélszív ökle dörömbözött

Mellük bozontos boltozatján:

S tombol a tánc, fut a vér a Kádban.

Nincsen reménység: hinni tanulj, szívem,

A nincsent hinni, hinni a képtelent:

Az érthetetlen Értelemnek

Hinni tanuld igen– es malasztját.

Az érthetetlent Értelem életi,

Rothadt szemből is bort fanyarul a must.

Övé a szőlő: és a Gazda

Tudja, miért, hogyan és mi végre!

Tenni, tenni

Haj be vénes bölcsesség ez,

Ifjú szívem, haj be bús!

Könyves ész ha erre végez,

Sajgó szívnek csak kevés ez,

Ki tövissel koszorús!

Nem születtem eszme-ágyon

Elheverni álmodón:

Tenni, tenni, tenni vágyom!

Élni mért e bús világon,

Hogyha meg nem mozgatom?

Kenet

Csitt, nyugtalan szív, légy szerény!

Öröködet te magad választottad:

A legkisebbet és a legnagyobbat

A föld színén.

Te választottál: jó neked!

Jól járt fölötted sorsvető-fonálod:

Hát simogasd, ahol előtalálod,

A lelkeket.

Nézd, nézd, fönt, lent: özönlenek!

Szívükön száz seb láthatatlan lángol.

Kell, hogy te lásd: azért kaptál a Lángtól

Lámpás szemet!

Lámpás szemet, orvos kezet,

Szívet, mely ég, mint Mózes csipkebokra:

Eredj és légy ütődött homlokokra

Zsongó kenet!

Harmadik rész: Szolgálat

Földindulás

Földindulás! Földindulás!

A Kéz mozdult meg lábaink alatt!

Úgy jártunk rajta eddig

Akár az alvajárók,

Akár a játszó gyermekek,

Azt hittük: így, szilárdan áll,

És minden mindörökre így lesz,

És így kell lennie.

Hogy van egy pápa, százéves, Leó,

És van egy örökéletű öreg Király,

És hatvanhét és negyvennyolc a zászló,

Packáz és rubrikáz a hivatal,

A Vármegye hajdús kocsin parádéz,

A munkás népgyűléseken szaval,

A nemzetiségi izgatók hazudnak,

És emeletes szép Cunard-hajókon

Amerikába szállnak bús parasztok,

És ezer éve kél és száll a nap,

Gyémántküllőkön forog a világ.

De megmozdult a Kéz,

A mindenség megreccsent legbelül,

És minden össze-vissza tántorog.

Máról-holnapra meghalt a bizonyosság.

A holnap, a holnap vérveres

És borzadály-setét!

Valami lesz. Valami jön!

A láthatatlan, sejthetetlen Elme,

Amely mozgatja a tartó Kezet,

Valamit gondol!

Virrasszunk és imádkozzunk:

Isten valamit mondani akar.

Dalt, dalt!

Dalt, dalt riadjon hangos ajkunk!

Sírtunk, susogtunk eleget!

Sipogó, szürke verebektől

Tanultunk nyálas éneket.

Ritmust immár hadd adjon egyszer

A mennykő és a fergeteg.

Barakk

Vén katonák közt pap vagyok.

Szürke mellemen keskeny stólám

Egy-egy sóhajtól megsajog:

– „Húsz éve gyóntam!” – „Harminc éve gyóntam.”

Bűzös barakk, levegőtlen sarok.

Penészes szalmazsákon görnyedek.

Közöttem és a kártyázók között

Egy felakasztott sáros köpenyeg.

Harapni lehet füstöt és ködöt.

Este van. Tél van. Hideg van. Sötét van.

Ülök, zsibbadtan, félnap óta egyben,

És hallgatom a félhomályban, félaléltan,

Barázdás arcokon a könnyek hogy görögnek,

Deres bajusz alól amint elődöcögnek

Nehéz szavak, szégyenlősen, rekedten:

– „Hát volt az is!” – „Bizony, a nélkül nincsen!”

Odahaza most duruzsol a kályha,

Itt is, ott is, akiket szeretek,

Már készülődnek éjszakára.

Az egyik: sóhajt, ahogy ágyba tér,

S fia életét Istennek ajánlja.

A másik helyre rakja könyveit

S a Matutinumot anticipálja.

A harmadik, negyedik, ötödik

Már megtanulta a holnapi leckét

És most készíti kis füzeteit.

A szomszédban emitt

A két hadnagy-lakótárs is lerakta

Sártól nehéz, nagy bőrlábszárait.

Az egyik ír és állományt jelent,

Másik feledi a gyertyás jelent

És sárgatáblás regényébe mélyed.

Itt is, csak túl a köpenyegfalon,

Szalmazsák-széken, láda-asztalon,

Röhög, kártyázik és füstöl az élet.

Én meg csak ülök a barakk zugában,

És nem is érzem, hogy fagyos a lábam,

Észre sem veszem, hogy a könnyem

Hideg fonálban csordogál,

Mikor egy-egy öreg magyarnak

Kemény melléből fölzihál:

„Jaj, lelkiatyám, nagyon-igen bánom.”

Amikor minden visszájára fordul

Amikor tetszik, hogy próbára vess,

Mikor mindent kegyetlen köd fedez,

Amikor lelkünk elszürkül a portul,

Amikor minden visszájára fordul,

És megfakul a földi szeretet,

És úgy állunk a Minden közepett

Egyesegyedül, s már-már görnyedünk:

Kegyelmes Isten, angyalt küldj nekünk!

Testvérek vagyunk!

Sok-sok millió testvérszív sajogtát,

Haragos Isten, hadd hozzuk eléd.

Szüntesd az Ostor rettentő suhogtát,

Mondd, mondd, Uram, már, ó mondd, hogy elég!

Egy anyaföld sír száz sebben alattunk,

Millió szívek egy vágyra virradtunk,

Egy szó szaggatja mellünk és agyunk.

Soha-soha még így rá nem riadtunk,

Hogy milyen nagyon testvérek vagyunk!

Szolgálat

Ferencvárosi teherpályaudvar,

Nagy marhaszállító vagón.

A padlatára hintett szalma közt

Fáradtan fekszünk, tíz cserkészfiú.

Ma éjjel mi vagyunk inspekciósok.

Negyedórája, hogy elcammogott

A legutolsó menekült-vonat.

Elszállítottuk sebesültjeinket,

Az éheseket megetettük,

A szomjasokat megitattuk,

Az állatokat elláttuk alommal,

Megfutottuk a megbízásokat,

Most két órát pihenhetünk:

Hajnalig nem jeleztek vonatot.

Fekszem, hanyatt a ritkás szalma közt,

Egymagam ébren, nem tudok aludni,

Kemény a padló és a szalma szúr.

Keményebben szorítja mellemet

Fásult kérdések durva markolása.

Élesebb tőrrel szúrdal szívemen

Keserűség alattomos nyílzápora.

Fekszel, lihegve, lázas-éberen,

Penészes szalma-vackon, és körötted

Az eszelős emberiség

Ágyúzenére, zörgő csontzenére

Haláltáncot kereng!

A föld szívébe véres árkok ásnak

Pokol-csatorna-hálót,

Vérnek, halálnak, bűnnek, kárhozatnak.

Tűzontó gyilkos szekerekbe fogják

A boronáló, békés barmokat,

Jámbor parasztok gyilkolni dühödnek,

Templom szívét, Isten harangját,

Gyilkolni küldi a győzelmes ördög,

S a Két Kőtábla mind a tíz bűnét

Törvény avatja káromló erénnyé.

Nyugat síkjai, Kelet hegyei,

Észak mocsara, Dél kőszikla-pokla

Magyar testekből vonnak takarót.

Magyar véren részegszik a világ.

A véres orkán őrült forgatagja

Szétfújja ezt a kismaroknyi fajt.

E magaontó, bűnös, drága vért,

Mely eddig vétkes cseppenként szivárgott,

Öngyilkos késen, most téboly-toron

Akószám issza semmivé a föld.

Jaj, elfogyunk, jaj, meghalunk!

Magyarság árva mécse, jaj neked!

Kitárva rád két iszonyú torok:

Vad ellenség és óriás barát.

Olyan mindegy, hogy melyik fújja el

Szegény, sápadt, halódó mécsbeled.

A hóhér Sátán vágószéke tárva.

A levegőben láthatatlan Ostor

Csattogva hajtja négy égtáj felől

Falánk torkába, vége-nincsen árban,

Az édes szép virágos életet:

Pufók fiúk, karcsú fiatalok,

Fontolt férfiak, ingóléptű vének,

Bekötött szemmel, egymáson tiporva

Tülekszenek az égő Híd felé.

Veres kórusban sír a föld utánuk:

Igavonó, nehézkes asszonyok,

Riadtszemű, vérszegény gyermekek,

Szántatlan föld és születetlen élet,

Eltemetett múlt és halott jövő.

Miért? Miért? Ki tette ezt?

Kinek agyában kelt a gondolat?

Ki forgatja a szörnyű Kereket?

Ki áll a Gépnél? Milyen iszonyú

Generális gyilkos pálcája jár

A fekete-vörös térkép fölött?

Mi ez? Miért? Mi végre?

Jaj, nem tudom! Jaj, semmit sem tudok!

Csak azt tudom, hogy nem tudhatja senki,

És hogy hazudik, aki mást beszél!

Csak azt tudom, hogy van egy Gondolat,

Mindenestül nem-ember-gondolat,

És abban egy a kezdet és a vég,

A Honnan? és a Hogyan? és a Mért?

És ami nekem őrjítő setétség,

Abban a gondolatban napvilág.

Csak azt tudom, hogy van egy Akarat,

Ő akar mindent, ami akarás,

Ő akar mindent, ami akaratlan,

És ez az Akarat a Kell!

És ez az Akarat az Így jó!

És ez az Akarat az Amen.

És én akarom, amit Ő akar.

Fiúk, hajnal van! Kondul a harang.

Itt az új vonat, új nyomorultakkal!

Sebesülthordók, küldöncök, üdítők,

Sorakozó! Szolgálatban vagyunk!

Isten forrása

nyári vasárnap reggelek!

Ó fecskék friss zenéje!

Anyámmal a kastélykerten át

Megyünk misére.

Kezében öregszemű olvasó

S egy nyűtt Elmélkedések.

És minden ember ismerős,

Amerre nézek.

És minden ember ránk mosolyog

És ránkköszön utcahosszat.

Mindenki kapott már tőle jót,

És senki rosszat.

Ha írni kell idegen levelet,

A jótanács ha drága,

Ha elfogyott a liszt, a zsír:

„Majd ád a Sík-naccsága!”

Kis árvákért ki tudja más,

Lábát térdig lejárni?

Beteget más virrasztni ki fog,

S halott szemét lezárni?

Házak és szívek titkai

Előtted nyitva régen.

De mit tudják az emberek,

Mi vagy te nékem!

Mit tudják azt az emberek,

És el hogy is beszéljem,

Hogy anya és testvér és barát

Vagy egy személyben.

Hogy a szememből olvasod,

Mit volna szeszélyem ennem,

De ragyogsz, ha kigyúl a gondolat

Szikrája bennem.

Hogy testem lágy párnája vagy,

És lelkem ihletője,

Isten forrása: életet

Iszom belőle.

Az egyetlen kéz

Kezed, mely most akár egy kisgyerek-kéz,

Olyan soványka, takaró kezem

Körülkulcsolja félénk öleléssel,

És áhítattal teljesen.

És a nagy csendben gyöngyöző szemed

És buggyanó szavad lesem.

Ó, hogy látom a gyér szavak nyomán…

Flórika… rózsaszínruhás, tizenhatéves,

Táncol, valcert a bolondos fiúkkal,

És elfelejti, szegényke, hogy éhes.

Flórika táncol… Oly vidám, oly édes…

Elnézi egy bozontos, morc legény is

Égő szemmel a szoba szegletéből…

Szakadt a gombja, és felső zsebéből

Kikandikál a Magyar Themis…

Tornyos ház. Ősz van. Téglás konyhapince.

Vörösen forrnak a nagy katlanok,

Zubog a két nagy üst. Nehéz az illat.

Szilvalekvárt főznek az asszonyok.

Anyuka ott ül a középen,

És ki nem fogy a kötés a kezében

S uralkodik, akár egy királyasszony.

De száguldozva, mint a vihar,

Rohanunk le a lépcsőn Bandival.

A latin leckén összemarakodtunk:

Futunk anyushoz, hogy igazat osszon.

Én vagyok bűnös, kikapok,

És az anyuka szomorú!

És zokogva szívére borulok

(Ha az anyuka szomorú,

Az élet oly borzasztó és kietlen!)

És úgy kiáltom kétségbeesetten:

„Jaj, verjen meg anyukám, csak szeressen!”

Karácsonyeste délutánja,

Ereszkedik az alkonyat.

A Ház a gyerekeket várja.

Ilma néni a nagy szatyorral

Sajtért és almáért szalad,

Anyus a harmadik szobában

Most szeleteli a halat,

A dióspatkót hűlni rakja,

És ablak közé a vajat.

Fát vet a kályha parazsára,

(Lacika, ne légy láb alatt!)

S a kis kapuból ki-kipillant,

Nem füstöl-e még a vonat?

A karácsonyfa készülődik

Az abroszlepte zongorán,

A pásztordal akkordja bújkál

A váró billentyűk során.

Fenyőfaillat lengi át

A kis szobát,

És jézuskás meleg mosollyal

A szürkületbe szétdalolja

A karácsonyfa dallamát.

És mindenhonnan visszacsókol

Ami az égi s földi jóból

Itt egy helyen ütött tanyát:

Az anyamell, az anyafészek,

Az első, legemberebb pihegések,

Élet, otthonban és melegben:

Szemetekben és szívetekben

Ti drága, drága két anyák.

Ó, fogom édes, egyetlen kezed!

Érezd te is a kezemet,

Mely most a tieden remeg:

Hiszen a tied ez a kéz,

A te húsod és a te véred.

Hogy öleli a lelkedet!

Hisz a te lelkedből lobbant életre hajdan:

Fényedből fény lett,

És szeretetedből szeretet.

Így fog egymásba mindvégig pihenni

Kézben a kéz, és lélekben a lélek,

Míg majd egyszer egy ünnepélyes

Pillanatában a kegyelemnek

Az egyik kéz egy gondolatnyira enged

És belesimul boldog-csendesen

Az Isten nagy anyakezébe

És benne egy percig pihegve pihen.

Aztán a következő pillanatban

Kinyúlik újra néma áhítatban

A másikért, amellyel egy,

És el nem bocsátja soha többé,

Míg elsimul majd egyszer mind a kettő

Egymásban és Istenben mindörökké…

Rám járt az ünnepélyes pillanat.

Az Egyetlen Kéz eleresztett.

És én szorongatom a kis keresztet

A zörgő olvasón.

És eltörik a szóm…

(Valami eltört, összeforraszthatatlanul…)

(Őszi fecske kötetben.)

Sibyllák éneke

(Az Advent c. oratóriumból)

Sibyllák kara:

Imádunk téged, ismeretlen Isten,

Imádunk téged, titokzatos Úr,

Akinek neve homlokunkra írva,

Akinek nevét a vajúdó verejtéke sírja,

Akinek neve kísér a záruló sírba,

Láthatatlanul, olthatatlanul,

Kimondhatatlanul.

Imádunk téged, ismeretlen Isten,

Imádunk téged, titokzatos Úr!

I. Sibylla:

Illatban, harmatban, csillagdalos éjjelen:

Tavasszal bimbó boldogan így terem.

(KAR: Csupa illat! Csupa illat!)

Nyögés, sikoly, verejték, vér és gyötrelem:

Az emberfia így terem.

(KAR: Csupa sírás! Csupa sírás!)

És mégis öröm! És mégis öröm!

Ember született a világra!

(KAR: Ember született a világra!)

Ki mondja meg, mi várja?

Boldog lesz-e, vagy boldogtalan?

(KAR: A végzet, a végzet írva van.)

Áldás lesz-e, vagy átok?

Poklot hoz-e, vagy mennyországot?

Kérdeni, kutatni hasztalan.

(KAR: Sirassátok, sirassátok:)

A végzet, a végzet írva van.

A végzet írva, a végzet örök,

Nem ismeri más, csak aki fenn dörög,

És írja az írást, olvashatatlanul.

(KAR: Imádunk téged, ismeretlen Isten,

Végzet írója, érthetetlen Úr!)

II. Sibylla:

Szöcsketáncos hajnali réten, harmatmámoros éjjelen:

Így kezdődik a szerelem.

(KAR: Csupa illat! Csupa illat!)

Cukros vér és beteg holdfény, förtelem és gyötrelem:

Ezzé lesz a szerelem.

(KAR: Csupa sírás! Csupa sírás!)

Mégis gyönyörű! Mégis gyönyörű!

Kéz kézbe sóvárog örökre!

(KAR: Kéz kézbe sóvárog örökre!)

Hol a kéz, amely egybekötözze?

A kéz, a kéz, a mennyei kéz?

(KAR: A kettő csonka, az egy az egész!)

Az egy az áldás, a kettő az átok!

Ki látta, ki látta a boldogságot?

Magánál többre ki merész?

(KAR: Találgassátok, imádkozzátok:

A kettő csonka, az egy az egész.)

Hiába feszülnek a földi karok:

Csak egy az egység: aki fenn mosolyog,

Örök-egybe a kettő csak benne borul.

(KAR: Imádunk téged, ismeretlen Isten,

Oldhatatlan egység, foghatatlan Úr!)

III. Sibylla:

Isten az ember! Az ész meg a kéz

Olympra veri a várat.

De pattan az ér, de feccsen a vér:

És tetem az ember, és dög az ember,

Akár az esztelen állat.

(KAR: Az ítélet fejünkre írva áll,

A tagló fejünkre mérve már.

A máglya rakva, az urna vár:

Halál, halál, halál!)

Minden édes vége rút,

Minden ösvény egybefut,

Minden lábnak egy az út:

(KAR: A sír, a sír, a sír.)

Minden érzés ebbe fagy

Ebbe dermed istenagy

Mind a szent és mind a nagy:

(KAR: A sár, a sár, a sár.)

De aztán!

A test el-asztán!

Mi jön aztán, mi jön aztán?

Félek, félek, félek, –

Mégis, borzongva remélek:

A lélek, a lélek, a lélek!

Mi jön aztán? Mi jön aztán?

(KAR: A Semmi! A Semmi! A Semmi!)

Nem, nem, nem! A szívem mondja:

Vagyok valaki gondja!

A rontást egy rontó rontja!

Aki alkot, tudja mért!

Aki széttör, tudja mért!

A testem mondja: a lelkemért!

A lelkem mondja:

Vagyok valaki gondja,

A vég a kezdet pontja.

A minden mondja:

Múlás, szülés, szakadatlanul.

(KAR: Imádunk téged, ismeretlen Isten.

Kezdeten, végen egyetlen Úr.)

És jönnek hozzám

És jönnek hozzám emberek,

Férfi és asszony és gyerek.

Az egyik mondja: Testvér itt vagyok,

Segíts!

Ha nem segítesz, összeroskadok.

Halálos csend idáig kergetett.

Elég!

Megfulladok, ha nem beszélhetek.

A másik mondja: Minden össze-vissza!

Vad labirint

Köröskörül az életem fölissza.

Két hang-iker verekszik vérre bennem:

A Nem igen ma, holnap az Igen nem.

És mind a ketten énbelőlem vannak.

Testvér, segíts!

Ints rendet és magyarázz meg magamnak!

Én vétkeim! – kiált a harmadik,

Burjánzanak, pokoli bürkök,

És vigyorog rám kaszával az ördög.

Testvér, téged a Krisztus küldött!

Mondd, mondd hogy minden megbocsáttatik!

És jönnek, négyen, nyolcan, tízen,

Véres flotta fekete vízen,

Reggel és este és minden órán

Csókolni szegény viola stólám.

Lihegve mind elém omol

A vérző, mély embernyomor:

Koldulni hullott kényes régi princek,

Apadt szemek és roskadó gerincek,

Pogányok, akiket bálványaik megöltek,

És véresmosolyú mártírok,

A siket törvény kerekébe törtek.

Eleven múmiák, emberi lárvák,

Kikből a lélek tovaszállt,

Kik virrasztanak halott ideált,

Aszott magányosok, keserű árvák,

És keserűbb, aszottabb, árva párok,

Kiknek a vére cseppenként szivárog, –

Ezer sikoly és százezer fekély:

Emberkönny- és vér-óceán, amely ajkamig ér!

(Őszi fecske kötetben.)

Szabadíts meg a gonosztól!

És hányszor nem lehet segíteni!

Egy vérző pár. Két egymásnak való

Szép, igaz ember. „Milyen boldogok,

Milyen igazán boldogok lehetnek!” –

Örülnék nekik, messziről ha nézem:

Közelről jajszó, sikoltás, pokol.

Jó és szép minden, csak egy kicsi pont van,

Egy szabad szemmel meg sem látható

Picike pont, és abban egy fulánk,

És a fulánk szúr, a megszúrt sikolt,

A sikoltás a fulánkosba szúr,

S kétszerte maróbb és kétszerte mélyebb

A második döfés, kétszerte tépőbb

A második sikoly, s a harmadik

Megint halálosabb és gyilkosabb.

Könyörögnél az egyiknek: „Barátom,

Csak egyszer törd el a fulánk hegyét,

Egyetlen egyszer legyen, hogy ne bánts:

Másképp lesz minden!” Sírsz a másikának:

„Egyetlen egyszer tűrd el a sebet

Sikoltás nélkül, csak egyetlen egyszer

Maradj mosolygó, és örökre győzöl!”

Hiába minden: „De hát mért gyötör?” –

Zokog fel görcsös-keserűn az egyik.

„De ha ő rámsikolt!” – kiált a másik, –

„Mint egy gonosztevőre!”

Nincs tovább:

A sudaras, nagy, lombos drága fát

Tűhegynyi résen megöli a szú.

És nem lehet rajtuk segíteni!

Ó hogy az ember milyen tehetetlen!

Fiatal férfi, okos és derék.

A lelke sudár, mint egy szép fenyő,

És mégis egyre vállbahúzott nyakkal

Görnyedve jár, mintha mindenkitől

Bocsánatot kérne, hogy élni mer,

Mintha szégyellné lelke kincseit,

Szinte szánalom nézni rá. Miért?

Mert azt hiszi magáról, hogy kicsi,

És retteg, hogy ha kiegyenesíti.

A derekát, meglátják, mekkora,

És gúnyosan találnak nézni rá,

Vagy, ami sokkal szörnyűbb, szánalommal.

Hát inkább összecsuklik önmagától,

És azt mondja magában: „Ostobák,

Azt hiszik rólam, hogy kicsiny vagyok,

Pedig én tudom, hogy nagyobb vagyok

Valamennyiüknél, csak úgy teszek,

Mintha kicsiny lennék, mert mulatok

Az embereken, hogy olyan kicsik!”

És mondom neki: „Testvér, föl a fejjel!

Hisz olyan szép vagy és olyan sudár!

Hadd nézzünk föl rád! És örülj magadnak!

Mindnyájunk kincse vagy, csak egyenes légy!”

Rám néz, és megszorítja a kezem,

Szemében könny, azt súgja: „Köszönöm.”

És magában azt mondja: „Szán ez is!”

És elmegy és még jobban összegörnyed.

Ó hogy az ember olyan tehetetlen!

Azt mondja bosszúsan a harmadik

(És egyszer sír hozzá, és másszor ásít):

„Én nem tudom, mért élek a világon!

Egyedül vagyok. Megvan mindenem,

Okos vagyok, egészséges vagyok,

Nem izgat semmi és nem érdekel

Semmi, de semmi, minden oly unalmas!

Reggel fölkelni, lefeküdni este,

Napjában négyszer enni, hírlapot

Olvasni, délelőtt a hivatalt

Lemorzsolni, egy ostoba libának

Rúzsát csókolni, és négyszer hetenkint

Borotválkozni: Hát ennyi az élet?

Buta komédia! Előbb-utóbb,

De meg kell unni, s pontot tenni rá!”

„Felebarát, keress egy célt magadnak,

Egy eszmét, egy ügyet, egy ideált,

Aminek élj, és feláldozd magad.

Csak attól lesz az élet érdemes,

Ha odaadjuk. Mindegy, hogy minek:

Ha odaadtad, akkor megtalálod,

Ha feláldozod, akkor a tied!”

– „Mit erőlködjem? Hol van olyan eszme,

Amely megérné, hogy egy napra is

Föláldozzam a kényelmemet érte?”

„Szeress valakit! Egy lelket keress,

Akihez jó légy! Oszd ketté magad,

Csak aki ád, csak az kap igazán!

Nem jó egyedül! Szeretni születtünk!”

– „Kit szeressek? Engem se szeret senki!

Ej, mégis más bolondja nem leszek!”

„Gondolj Istenre! Krisztus! Másvilág!

Ego sum via veritas et vita!”

– „Az Isten majd csak meglesz nélkülem!”

Nem, nem lehet rajtuk segíteni!

Az embervolt keserű csődje ez!

Sírjunk, sírjunk, elesett emberek,

És kiáltozzunk mind, emberen túlra:

„Jöjj, szabadíts meg minket a gonosztól!”

Csillag

Ez a világ az ördögé!

Már csak belátod?

Jaj nagyon is belátom,

De mit tegyek: mégis az én világom!

Csak szeretem ezt a szegény világot!

Eh, rúgj belé!

Maga kereste! Pusztuljon magába!

Te félreállj!

Hiszen már rúgnám rég, – de fáj!

Nekem jobban fáj! Mindhiába:

Csak az enyém, és csak az Istené!

Ej, romban régen, ami isteni!

Bolond, aki a romokon veszékel!

Evvel az élve-rothadt nemzedékkel

Már nincs mit kezdeni!

Jaj mérgezettek a kutak!

Az Isten hidege megvesz!

De indulhatnak új utak!

A Csillag Istállót mutat:

Bocsássatok a kisdedekhez!

Azt hiszem, ez fontos vers.

Negyedik könyv: Meleg cipó

Első rész: Koszorú

Életem útja közepén

Életem útja közepén

– Ó ezt az édes utat hogy szerettem! –

Akit az Isten küldött, hogy akarjon helyettem:

Új utat írt elém.

Még nem is értem, hogy kerülközött.

Csak tapogatom magam a talárban,

Akár az egyszeri szabó a bálban,

Mint Saul a próféták között.

Vonogatom a vállam,

És hümgetem, furcsállom a fejemben:

Hány ember volna boldog a helyemben!

Hány volna hétszer különb ide nálam!

Én nem kerestem, Isten látja lelkem!

Nekem jobb volt a gyerekek közt

– Verebecskének verebek közt –

Bukfenceznem és csiripelnem.

Itt komolyan kell szóljak komolyoknak:

Ülök egy nagy magas katedrán,

Sok várakozó szem mered rám,

És óraszám sem mosolyognak.

Az öreg Házat csak-csak visszasírom,

A gyökereim ott eredtek,

Ott szerettem és ott szerettek.

Ott, ott magától szólt a sípom.

Ez más világ!

Más életek másképp zenélnek!

Sok eső kell átültetett gyökérnek,

Míg forran új csírát.

Ej, ahogyan van, úgy a jó!

Durcás gyerekképp mit ficánkolódom!

Aki átplántált ilyen kurta módon,

Legjobban tudja, mi nekem való.

Ami dolog, majd csak eligazítom:

Tudok úgy, mint más, a kaszához én is,

Amilyen másé, lesz az én kepém is,

És kebelemben itt a régi sípom.

És lesz a lelkekben is otthonom!

Jó ember itt is van elég,

Aki a szívét tárja ki eléd,

S csak megérzik, hogy a szívem hozom.

Hát vállalom, amit a sorsom ad,

Csak kettőért könyörgök Istenemnek:

Uram, csak szívem maradhasson gyermek,

És el ne vedd a sípomat!

(Szeged)

Koszorú

(Gyermekeimnek)

Életem koszorúja, drága lelkek,

Élő virágok, Isten szépei,

Kiket egyenként úgy adott nekem

Játékos kedvvel, ingyen kegyelemből,

Hadd teszlek most le csendes áhítattal

A lépcsőre a Legszentebb elé.

Hadd nézlek boldog meditációban:

Legyetek ma is mint olyannyiszor,

Lompos lelkemnek exercicium.

Akik annyiszor gyóntatok nekem,

Most nektek gyónok én. Nem bűnöket,

(Atyjáról gyermek föl nem éri ésszel,

Hogy lehet rossz is, aki neki oly jó)

Én a csodákat gyónom, a csodákat,

Amiket általatok ad nekem

Mindennap Isten, amiket ti adtok,

Amik ti vagytok énnekem.

Ti vagytok nekem a hús és a vér:

Az életet tapintom rajtatok.

Barlangban ül a Plátó embere

Hátával fordul a világ felé

És csak a szájnál égő tűzön át

Barlangfalára ingó árnyakat:

Ködképeit szemléli a Valónak.

Hozzám, barlangom áldott hűvösébe

Nem árnyak lengnek: eljött a Valóság.

Ti, mint a sorsos Szentiván-tüzén,

A félős lángon átszökdöstetek,

És elvetvén az árnyak fátyolát,

Megmutattátok hús-vér lelketek:

Élő, pihegő, véres életet.

Milyen gazdag vagy, élő koszorúm!

Ebben a csendes kis virágcsaládban

(Nem ember keze válogatta egybe!)

Az embererdő minden színe itt van:

Férfi és asszony, gyermek és öreg,

Pap és ifjú és özvegy és apáca.

Ó én parányi univerzumom!

Ti vagytok az én eleven könyvtáram,

Pszichológiám, pasztorálisom,

Laboratóriumom, klinikám,

Csillagvizsgálóm, világkábelem:

Az emberiség idegrendszerében

Nincs rezzenés, mely át ne futna rajtam

Szívembekapcsolt ereiteken.

S ti vagytok nekem a Negyedik Szentség:

Lelki-tükör és erős-fogadás.

Ó hogy érzem az égő parazsat,

Amit csüggedt fejemre gyűjtötök!

Jöttök hozzám és mea culpát mondtok:

És én ülök a Székben görnyedezve

S adok bűnökre abszolúciót,

Amik feketén ülnek rajtam is.

Jöttök, tanácsért, járatos atyához:

És én levájok agyamba, szívembe,

És a fenékről hozom fel a választ,

Véremmel írtat, amit annyiszor

Kellett volna már mondanom magamnak,

Ha mertem volna kérdést tenni arról,

Amit vérig szánt szavatok ekéje.

És jöttök, jöttök kézcsókkal köszönni

A jót, amit kezemből kaptatok,

Együtt örülni jöttök boldogan

A szépségen, amely kannám nyomán

Kinyílni serkent belső kertetekben.

És én már szívnám az új illatot

Alázatos önérzet örömével,

És már hangolnám a himnuszra lelkem,

De hirtelen csak enmagamra hull

Tekintetem, és látom megriadva

Én öntözetlen, össze-visszagázolt

Hernyók-kikezdte gyümölcsösömet:

És fönnakad a nyelvemen a szó,

És szaladok a szerszám-kamarába

Kertészollóért, kannáért, kapáért,

Mert nincsen órám, veszteni való:

Hogy mehetek a menyegzőre majd,

Ahol az én háznépem lesz a násznép,

Ha valamennyi között egyedül

Énnekem nincsen menyegzős ruhám!

Aki meg nem jön, aki elkerül,

És nagy távolból szégyenkezve-formán

Csak lopva néz felém, hogy elkerülje

A szememet, – ó nem is sejti tán,

Hogy pillantása éles nyíl nekem,

Mérgezett nyíl, a lelkifurdalás

Vesékig égő vad savába mártott.

Miért hogy elkerül? Hogy nincs bizalma?

Fáradt? Vagy megriadt? Vagy megcsalódott?

Föltéptem tán egy forradó sebét?

Vagy nem volt elég az elmélkedés:

Az orvosság a bajhoz nem talált?

Vagy türelmetlen voltam a beteghez,

Akire visszajárt a régi láz,

És most úgy érzi, hogy úgyis hiába?

Azt hiszi tán, hogy közömbös nekem?

Nyilván nem szólt a szeretet belőlem,

Vagy dadogott. Korán fáradtam el!

Nem voltam állhatatos az imában

S a virrasztásban érte! Menni kell,

Utána menni, vissza-hazahozni!

Vagy várjam csendben, míg megjön magától,

És kezdhetem előlről?

Akkor is,

Ti akkor is mellettem állotok.

Amikor Mózes állott a hegyen

S imádkozott kiterjesztett karokkal:

Az ő népének állt a győzelem.

De amely percben karja elhanyatlott,

Fordult a harc, és Izrael futott.

És akkor eljött Hur és Józsué,

Aláfeszültek a fáradt karoknak,

Megtámasztották a csüggedt imát,

És Mózes végig, naplementig

Állhatatos volt, és győzött a nép.

Így állított az Isten minket is

A harc fölé, a szédítő oromra

Hamar hanyatló, hűtlen karjainkkal,

Szegény, kicsiny, félig-se-szenteket.

Ó ti tudjátok, mennyit küzdenek

A ránk-fonódó Isten adta lelkek,

Milyen kétes és milyen messze sokszor

A győzelem, hányszor aláhanyatlik

A küzdő karja, s hányszor belezsibbad

A kislelkű nem-Mózes az imába!

De köztetek, ti drága szent-család,

Akad egy mindig, aki odalibben

És megtámasztja lankadó karom

És megsegít együttimádkozással

Embererőnél állhatatosabbra,

Usque in finem, lélekszakadásig.

Ó majd ha üt a végzetterhes óra,

S oda kell lépni vonakodhatatlan

Az Utolsó Gyóntatószék elé,

És kérdi majd a Bíró: Mit hozok? –

Énnekem nem lesz fölmutatni másom,

Csupasz kezemben kis kettőt viszek:

Egy repedezett gyerek-bodzasípot,

És ezt a drága emberkoszorút,

Amit még csak nem is magam kötöttem,

Csak óvtam, csak ápoltam, csak szerettem,

És semmi másom! – Ó, úgyis tudom

Mit mond erre az igaz Gyóntató:

A sípot a magad kedvére fújtad:

Ebben elvetted a jutalmadat.

A virágokat én adtam kezedbe,

S illatuk széppé tette életed:

Ezért az érdem őket illeti.

Ha mégis mostan jobb oldalra léphetsz,

(Ó mégis, hátha hozzáadja ezt is!)

Nem teszi más: egy leheletnyi illat,

Mely róluk érted föllehelt az égbe,

S amely megérzik most is lelkeden:

Mert aki mindig virágokat ápol,

Csak megmarad az ujjai hegyén

Egy leheletnyi ismeretlen illat,

S a mennyország legalsó lépcsejéig

Ez az egy csöpp illat is fölemel.

S. O. S.

(Alszeghy Zsoltnak)

Azt mondod, testvér, hogy nem érdemes!

Kihalt faluban minek a harangszó?

Minek az ének rokkant regimentnek,

Ahol dezentor a java legénység,

A többi kullog, bélyeges tudattal,

És nincs egyébre vágya, mint aludni

És enni, és nem-lenni katona.

Ahol a zászlót kapcára metélték,

És nem ismernek egyéb muzsikát,

Mint duhaj nótát s vénasszonysipítást.

Húzódjunk félre (mondod) már az útból,

Köveknek kántáló apostolok.

Jöjjenek azok, akiket kívánnak;

Ébresztők helyett a gyújtogatók,

És gyújtsanak, pusztuljon, ami rothadt,

Úgyse kár érte! És ha beleég

A nagy tűzvészbe az is, ami Szentség,

Legalább veleégünk, legalább

Ha nagyszerű nem is lesz a halálunk,

De mégsem kell megvetni minmagunkat.

Mondod keserűn. De a két szemed

Ellenemond a keserű ajaknak.

Az életed, amelyet odaadtál

Amaz Oltárra égő áldozatnak,

A két karod, mely most is érte fárad,

Míg a tagadás vérzi ajkadat:

Hangosan tagadják a tagadást.

Ezt a nemet nem lázadás üvölti:

Ezt a szeretet sírja, nem a sértett,

De a szerelme tárgyáért jajongó,

A vérrel verejtékes szeretet.

Ó szeressük is, testvér, ezt az árva

Kitaszított szegény Hamupipőkét!

Ha még mi is, öten-hatan, utolsók,

Átesküszünk a két gonosz leányhoz,

Szegény kicsi végképp szemétre jut.

A nagyok, kik öngyilkos jóhiszemmel

Heverésznek a gőg vak nyoszolyáján,

Vagy jóravaló restség kerevetjén,

Meg sem látják szegénykét a suton

És inaszakadtak leszállni hozzá,

(Az egyetlenhez, aki még talán

Tud adni jó szót holnap is nekik

Közelgő koldusságuk éjszakáján!)

A kicsinyek meg… Ó elvész a nép,

Amelyik tudomány nélkül való,

Ha meg nem fogjuk ártatlan kezét,

És el nem visszük a forráshoz őket,

Hogy igyanak, hiszen még azt se tudják,

Hogy szomjúság az, ami gyötri őket.

Elhagyott templom papjai vagyunk.

A nép, amelyhez fiatalon küldtek,

Idegen istenekhez tántorult,

Csak egy öklömnyi ministránsgyerek

Maradt eljátszani a csengetyűvel.

Ó de mi csak meghúzzuk a harangot

És felöltjük a súlyos kazulát,

Régi királynék ujja-hímzetét,

És bemegyünk és mondjuk a misét,

És cselekedjük emlékezetét

Mindennap Annak, aki rendelé.

Nem ember dolga, Isten dolga ez!

Ha más nem hallja senki, hallja Ő.

Ha nincsen ember, aki térdre hulljon,

Angyalszárnyaknak érezzük suhogtát

Magunk fölött az Úrfölmutatáskor.

Ha nem mondja Dominus vobiscumra

Senki az Et cum spiritu tuo-t:

A mi lelkünkkel csak itt van az Isten

S utána jár az ő lelküknek is.

Ha nevetik is, övék a misénk,

Ha átkozzák is, áldást hoz nekik.

Ó mondjuk, testvér, mondjuk a misét,

Van miért mondjuk! Van, aki velünk van

Minden napon, világ végezetéig.

Hisz tudod testvér (ej, magunk között

Minek tagadjuk!): süllyed a hajó.

Ez a rozzant, vén Európa-bárka

Addig irtotta legénysége színét,

Addig gyilkolta kapitányait,

Addig baltázta önnön padozatját,

Addig aludtak a kormányosok:

Léket kapott eltömhetetlenül.

Árad a szennyes sósvíz. Hasztalan

Gép és szivattyú: süllyedünk! De hagyján,

Nem nagy kár érte! Ami drága volt

A rakományban, régen kidobálta,

És ez a rozzant vén jószág sokáig

Már úgy se bírná a kalózkodást:

Ifjabb hajók járják az óceánt.

Hát Isten neki, egyszer halni kell!

Hallod testvér, hogy csendesedik ott lenn

A szalónban a rekedt grammofon?

Hallod, milyen halálos lett a csend?

És odatúl a csónakok felől

Hallod az őrjöngő tülekedést?

Azelőtt régen, kemény kapitányok,

Erős hadnagyok revolverrel álltak

És tartották a rendet. A legénység

Értő parancsra dolgozott halálig,

És a parányi mentőcsónakokban

Megmenekült az utasok java.

Most rég legyilkolták a tiszteket,

Nincsen vezényszó, nincsen céltudat.

Pálinkáshordók üresen görögnek,

A fedélzet a vértől sikamós,

Egymást gázolja őrjöngő tömeg,

Egymás után merülnek el sikoltva

Az őrült módra túltölt csolnakok.

Nincsen segítség! Nincsen józan ember

Rajtunk kívül az elítélt hajón!

Testvér, magunk állunk a rádiónál

És szórjuk szét a négy égtáj felé

Végső szavát egy süllyedő világnak,

A csupasz lelkek hördülő imáját.

Ki törődik a süllyedő hajón

A veszendő lelkekkel kívülünk!

Mink, mink, kik soha mással nem törődtünk

A lelken kívül, most ez a mi percünk!

Ezért a percért volt szükség reánk,

Ezért a végső, egyetlen dalért!

Mert ez a dallam örökkévaló.

Amikor ember és hajó

Régen korhad a moszatok között,

Ez a dallam még élni, szállni fog,

Óceánok és jéghegyek fölött,

És átüvölt a viharok zenéjén

És átharsog az ezredek zúgásán

Világokon és világsírokon,

Úgy sírja fel az égiek felé

A hulló ember végső sóhaját,

A csodaváró meztelen imát:

Mentsétek meg lelkeinket!

Mentsétek meg lelkeinket!

Alszeghynek írtam: nagyon búskomor lélek, nagyon sötéten látott mindig.

Testvér

(Balanyi Györgynek)

Vasútról jövök, késő este van.

A pihenő ház setét, hangtalan.

De a folyosó végén enyhe vékony

Fényecske néz rám ajtóhasadékon.

Valaki vár ott, nyílt ajtó mögött,

Valaki, aki tudja, hogy jövök,

És tudja, hogy bár haza éjfél vetne,

Az első utam csak hozzá vezetne.

Most ül a sárga lámpa-kör felett,

Sasszeme Giotto képére mered,

Hol a Hatszárnyú Férfi a sugárral

A Poverellót most szegezi által.

Forgatja súlyos fóliánsait

És édes Umbriáról álmodik,

Hol Leó testvér, Isten barikája,

San Damianóban zörget éjszakára.

Belépek. Lámpaellenző mögül

A Dante-orr az ajtónak szegül,

És a belépőt pattogón fogadja

Zsémbes kötődés tréfás zuhatagja.

Ó, milyen kedves ez a hang nekem!

Egy negyedszázad óta szeretem.

És kél a válasz, testvér nóta-nembe:

Két összeszokott iker szablya-penge.

Aztán, hol jártam? elmondogatom.

Mi volt Gödöllőn, meg a vonaton?

Ő meg, hogy valamit ki ne feledjek,

Minden századik szavamra szól egyet.

De üt az óra; az éjfél közel.

Gyerünk, gyerünk, anticipálni kell!

Búcsúzom is már, csendes éjszakára,

Hiszen a hajnal oltárnál találja.

Ó, be jól esik gondolni reád,

Te igaz ember és igaz barát,

Maurinus elme, szent Ferenc szívével!

Az Isten áldjon mind a két kezével!

Íme mily édes és gyönyörűséges…

A legfelső emeleten

Van egy fehér folyosó,

Fiatalok kacajától

Olykor visszahangozó,

Másszor ifjú meditálók

Halk sorával koszorús:

Ott egy igénytelen ajtón

Huszonkettes numerus.

Benn a négy fal szűk körében

Csontroppantó fapadok,

Nagy kereszt, s a Sanctus Pater

Gyerekek közt mosolyog.

Ablakon át integetnek

Lombfüzéres szép hegyek,

Benn virágos férfiszívek

Mosolyognak meleget.

Itt, mikor a munka fogytán

Békés este alkonyul,

Jóbarátok kis csapatja

Meghitt körben megvonul.

Itt is három, ott is négy-öt

Üldögél a fapadon,

És az érzés és a szellem

Szétcikázik szabadon.

Most az égi Gondolatnak

Bontakoznak szárnyai;

Egy-egy szóra hallgatás kel,

És a csendet hallani.

Másszor fönncsapong a jókedv,

És a lélek fölzenél,

Nóta cseng és élc patakzik,

És a serleg sem henyél.

Szóba jár az ország dolga,

És a Kaptár gondjai,

Méhesének zsenge mézét

Kiki dúsan ontja ki.

Egyik itt a másikának

Sok hibát szemébe mond,

És az együtt-hallgatásban

Elsimul a durva gond.

Ó, mert szívben régen egy már

Ez a kis testvér-csoport:

Súlyos évek próbalángján

Véridőkben egybeforrt.

Kéz a kézben, szív a szívvel

Álltunk itt e szent helyen!

Ujjainkat összefűzi

Egy darab történelem.

Ó, legjobb imádba foglald

Ezt az áldott drága kört!

Ennyi kalos-kagathosnak

Hol veti mását a föld?

És a zsoltár méze csurran

Áhítattal ajkamon:

Ecce fratres habitare

Quam iucundum et bonum!

Rendi körökben sokszor idézik. Schütz és Zimányi körül volt egy kisebb csoport, amelyik összegyűlt rekreációra. Nagyobb terem nem volt, ahol mindenki együtt lehetett volna.

Kéz kézben

Tudod, mióta árvák lettünk,

És köd előttünk, köd megettünk,

Te maradtál magad nekem:

A föld azóta idegen.

Azóta e világi élet

Egy árnyalattal feketébb lett,

És hűvös minden arc nekem,

Csak te maradtál melegen.

Tudod, hogy így maradtunk ketten;

A többi szerteszéledetten

Éli a maga életét:

Csak itt nálad nincsen setét.

Ha együtt így kéz-kézben űlünk,

Még alig is ment el közűlünk:

Még melegszünk a melegén.

Ó maradjunk így, te meg én.

Hisz mintha most is hína minket,

És összefogná kis kezünket,

Mint annyi boldog éven át,

Hogy mondjuk az Úrangyalát.

Így, így maradjunk mindig ketten,

Szent árnyékától meglepetten,

Amilyeneknek Ő szeret:

Két szép, imádkozó gyerek.

Ilminek.

Kézszorítás

Milyen szóval szeresselek?

Az atyafiság nemcsak vér közöttünk:

Isten előtt atya és fiú lettünk,

Mert lélek szerint én nemzettelek.

Emlékszel a kis vézna fiúra?

Pici voltál és fázó és beteg,

Mikor anyád a tenyeremre tett:

Animula blandula vagula.

És most – ó talán meg sem ismernélek,

De napról-napra láttam a csodát:

A gyám karókat hogy sudárlod át

A test háncsain hogy nő túl a lélek.

Lebéklyózottan, béna kötelek közt,

Szép szabad lélek, épeknél egészebb

Derült homlokkal hordozod a részed,

Felnőtt ember a sok rokkant gyerek közt.

Két emberrésznyit tűrsz és dolgozol,

És hallgatsz és gondolkodol és értesz,

És egyengeted, ami érdes,

És vigasztalsz és nem panaszkodol.

Így állsz előttem: két botorka lábon

Súlyos férfiszív, kemény férfiagy.

Betegen is gyengék ereje vagy.

Nekem is az vagy: leghívebb barátom.

Nekem is az vagy, több mint vérrokon:

Oltártestvér és néma bátorítás.

Vedd ezt a verset, mint egy kézszorítást,

Mint férficsókot férfihomlokon.

Harangi Lacinak.

Gregórián

Hallod a mély harangokat?

A negyvenes évnap vesperása zeng felénk,

Komoly derűvel, ünnepélyesen.

Édes volt felérni kézfogva a hegyre,

De most üljünk le pihenni a gyepre,

És nézzünk vissza szépen, csendesen.

Emlékszel-e még? Szép volt odalenn!

Édes játék volt a küzdelem,

S oly mérhetetlen a szép világ!

Hogy hívott minden harsonaszó,

Hogy mentünk táncos lábbal a harcra,

Mint játszótérre fürge diák!

És fekete volt a hajunk,

És a homlokunk ránctalan fehér.

Emlékszel-e még? Szép volt odalenn!

És a szívünkön harangvirág!

Ó, szép a virágos völgy alant,

De idefenn a lég tisztább, igazabb,

És közelebb van az ég.

Dúsabb, ha idáig elér, a harangszó.

Hallgassuk: nagyharang-e, vagy lélekharang,

Vagy odalenn Úrfelmutatás van épp?

Vagy egyet hallunk mind a ketten,

És minden harangszót ebben az egyben

(Dúsabb, ha idáig elér, a harangszó!):

Egy más harangozó szívét?

Miért merengenénk a völgybe vissza?

Itt közelebb az ég.

Harangnak, életnek, halálnak

Most, most érezzük igaz-mély ízét!

S szürkés hajunkkal, árkos homlokunkkal

Hallgatva fogjuk egymás jó kezét.

Ó, édes itt csendben pihengélni! – de menjünk,

Menjünk tovább, a szívünk ezt dobogja,

Föl, föl, harangszó, szálló szél után.

Ó, tudom én testvér, hogy a szívünk

Ősdallama gregórián!

Menjünk, menjünk a dallam után!

A zengő mély harangmámorban ó hogy érzem:

A láthatatlan hullám-ölelésben

Hogy húz, hogy szí bennünket vissza önmagába

A titokzatos isten-óceán.

Frida néninek szól. Mindig azt hittük, én vagyok az idősebb, egyszer aztán kiderült, hogy néhány héttel ő. Egy alkalommal együtt ünnepeltük a születésnapunkat.

Második rész. Hegyen ülő ember gondolgatásai

Egyszerű titok

Nézvén naphosszat emberek szemébe,

És este ülvén egymagamban,

Nehéz könyvek között,

Egyszerre valahonnan kicsapott

És elém lobbant mindörökre

Az egyszerű Titok.

És elfoszlott a nagy Illúzió.

Messzelátóm megfordult hirtelen,

Az életnyüzsgés olyan messze volt,

És úgy álltam fölötte szent magányban,

Mint egy alpesi szirtorom fején,

Napfényes, istencsókos, friss magasban,

A mozdulatlan ég-mosoly alatt.

Lenn, lenn sürögnek apró hangyabolykák,

Apró faluk, és apró városok,

Pici Besnyők és pici Londonok,

És gombostűfej emberkék közöttük,

Ici-pici nagy bottal, nagy tasakkal,

Nagy pápaszemmel, nagy szakállal,

És ici-pici nagy-nagy akarással.

Ni, ott egy gazda, jár az ekenyomban

És veti, veti a magot

A barázdába: nyílt istenmarokba.

Amott egy furcsa kis kalmár lohol

A Börze autós ajtaja felé,

Percentes agyú, asztmás kis öreg,

Forgatni zsebnyi játék tantuszát:

S nem látja, hogy a kattogó kerék

Forgatószíjja a nagy Mozgató

Láthatatlan kezére tekerőzik.

Amott kis napfény csillan pajkosan

Játékkatonák új sisakjain:

Állítgatják őket felnőttes arccal,

Farsangi, cifra, csillagos ruhákban,

Bajuszos, furcsa, szögletes fiúk:

Vezeti kezüket egy öreg szolga,

Az alázatos szolga, a Szerencse,

Akit dolgoztat a Parancsoló.

Milyen érdekes ez a nyüzsge játék!

Hogy látom apró agyvelőiket kigyúlni

(Papírmasé-váracskák pici körte-fénye!)

És látom bennük a gondolatot

(Plakát-betűsen, hangos, nagy színekben!)

Mind azt hiszi, hogy lép, mozog, cselekszik,

S fontoska énje intéz, hat, teremt,

És nem érzi az Egyetlen Erőt,

A minden mozdulásnak Mozgatóját,

A minden fondolatnak Gondolóját,

Az okozások egy Okát.

Ó én akarom az Akaratot!

Én szabad szívvel és gyermek-repesve

Az Áramkörbe kapcsolom magam,

Kis, szürke szívem hadd izzítsa fénnyé!

Én akarom: akarjon általam,

És hasson, és építsen, és teremtsen.

Akarok lenni szerszám a kezében,

Toll és eke és mécs és rádió:

Kis életem, hadd nőjön által így

A szabad légen át a végtelenbe.

Ó akarat, szabad szolgád vagyok,

Hűbéres úr e rabszolga világon:

Szolgám minden, mert én szolgád vagyok,

Enyém minden, mert én Tied vagyok!

Nehéz poggyászú katonák vagyunk

Nehéz poggyászú katonák vagyunk.

A vállunkon mázsányi zsákkal

Görnyedt háttal

Bandukolunk.

Bukdácsolunk a bűneink alatt.

Ó milyen unott egy teher!

Hogy hajítanánk az első gödörbe,

De jaj, egybe van benne gyömöszölve

Golyó és gyertya és élelmiszer.

Szólt a parancs, az ellenség közel,

A pergőtűz szitál,

És minden árok ránk tüzel:

Mindig, mindig sietni kell.

Nincs mód ügyelni zsákra, szíjjra,

Ahogy elő van írva!

Eh, össze gyorsan, ami kézre áll,

Örüljön, aki él!

Ki szólhat ott, ahol a két Nagyúr beszél:

Az Élet és Halál.

S most, este, rejtett borszeszláng körül,

Mikor a zsák előkerül,

S éhes kezed könyökig belevájnád,

Csak félve, babrálgatva oldozod ki

A szennyes borjú vércserzette száját

És belenézni csak remegve,

Pislogva mersz:

Mert e tapadós, mocskos göngyölegben

Már magad sem ismered magadat ki,

Magad sem tudod, benne mire lelsz,

És álmosan találgatod,

(Rettegve a keserves holnapot)

Hogy amihez borzongó kezed ér:

Ázott puskapor-e vagy ragacsos kenyér?

Akkoriban ilyen pszichológiai-morális témákkal voltam tele.

A bűneimmel egyedül

A bűneimmel egyedül vagyok.

A szó lebotlik ajakamról,

Mint elesett, fölvérzett kisgyereknek:

Kiáltana, de csak szepegni tud,

És poros arcán két sáros barázdán

Nagy tehetetlen könnyek cseperegnek.

Ó, hogy ismertem jót és rosszat egykor!

Néven neveztem a bűnt és erényt,

Mint Ádám a paradicsomban

A rámosolygó teremtményeket.

De most: egy néma rengeteget látok

Egy ismeretlen, névtelen világot

Az önmagát sem értő szó megett.

Oly kétségbeesetten egyszerű

A szó, a név, a számozott szabály!

A tett is olyan: megtapinthatod.

A mások tette olyan egyszerű!

De az én tettem? Ki értheti azt,

Mikor magam sem értem,

Amikor már az anyaméhben

Hét fátyollal fogantatott.

Ki mondja meg, mi vagyok benne én?

Mi az apám, és mi a nagyapám,

Mi ház, föld, víz, nap, amely érlelé?

Meddig Plutarchos, meddig Mózes,

Meddig Jókai, meddig Szent Ferenc,

Meddig a kenyér és meddig a perc,

És mekkora része az Istené?

Én azt sem tudom, tettem-é? nem-é?

Én cselekedtem, vagy csak úgy esett?

Vagy az egész csak képzelet?

Ó, vak sebészet gyóntatónak lenni,

De gyónni, – patakot tenyérbe merni,

Kottába venni a forgószelet!

Jaj, így vagyok a bűneimmel!

Megvert, fölvérzett, maszatos gyerek,

Még sírni is csak szepegve merek.

De Egyvalaki hozzám térdel,

Ölébe vesz, semmit sem kérdez,

Csak megcsókolja vérző homlokom.

És én meleg mellére bújva,

Szabadító sírásba fúlva

Az egyetlen szót dadogom:

Atyám!

Férfiak

Mint óramutató a számlapon

Számtól számig, éjtől a délig,

Mi férfiak

Úgy járunk közöttetek, asszonyok,

Anyaméhtől az Anyamélyig.

Férfi testvérem, ó hogy szánlak én,

Ki úgy lebegsz el a titkok színén,

Mint fecske vízen, nyomtalan!

Vagy a kertben, amely illattal áldott,

Ugrándozol, mint butuska gyerek

És verdesed és rázod a virágot,

És balga örömed abban találod,

Hogy a fehér szirom pereg.

És üresen maradsz és egyedül,

És leszel egy a sok közül,

Aki a napon didereg.

És hát még téged, boldogtalan testvér,

Ki magad és mást marcangolni lettél,

Ki pőre szemmel, mardosó körömmel,

Nesszus-vértől vonaglani születtél.

Kiben a szép a jónak gyilkosa.

Ki tenmagadig el nem jutsz soha,

S találkozásod nem lesz az örömmel,

Mert jaj ízenkint taglózod a testért

Mostoha lelked, és a csend ölén

Neked fakadt Isten-tükör virágot,

Mely téged tükröz kelyhe tükörén

És Isten-arccá emberíti arcod:

Vak sirokkó, letarlod.

Ó boldog férfi, aki feltalálja

Isten mintázta mását idelenn!

Lepattan Éden vétekverte zára,

Ha rámosolyog Méltó Szerelem.

Örökmécsnek lesz kápolnája sátra,

Hol véges lángban ég a végtelen.

Hol (csak a szeme vaksággá ne váljon)

Szebb az ébrenlét, mint a hajnalálom.

De énnekem, (mert esnek ily csodák:

Méltatlanabbnak nem juthat nagyobb)

Az Isten mást adott.

Az én mutatóm szüntelen forog,

És minden számot végigmosolyog,

De soha meg nem áll,

És minden számnál muzsikál.

Ó, lányok, asszonyok,

Virágok, fák, kik mellett életem

Apró patakja elcsobog,

Fölkavaratlan, melegen:

Egy sincsen köztetek számomra idegen.

Asszonykezek párnázták életem,

Mióta bölcsőm pelyhe átölelt.

Anyák, testvérek, drága jó barátok,

Ó mily hálával nézek vissza rátok!

Ti adtátok nekem,

Hogy megtartottam hitemet a Nőben.

Énnekem minden asszonykéz adott,

És tudtam mindnek én is adni bőven

Amit az Isten meghagyott belőlem,

Aki régtől magának követelt,

S aki valami ős Kellés szerint

Rám ily törvényt szabott:

Elvette mind és nekem adta mind.

Asszonyok

Mint félreeső állomás lakója az egyetlen vonat után,

– Ó lehetőségek, álmok, életek! –

Úgy mozdul némán a férfi után

Asszonyok, lányok, meleg szemetek.

S mint hajszolt utas vonat ablakábul

Melegfényű csöpp messze házra bámul,

– Ó csend, melegség, tiszta fészek? –

Asszonyok,

A férfiszem úgy melegszik felétek.

Ti vagytok a párna, ti vagytok a pólya,

Kisfiúnak, nagyfiúnak,

Gügyögője, ringatója.

Álommézes ajkatok,

Orvosság a csókotok,

Ti a puha mély kebel,

Ti a csorgó tiszta tej!

És ti a forró délsarki delej.

Úgy ömlötök el a képzeleten,

Mint zsarnoki számum tikkadt Keleten.

Úgy harsogjátok az ereken át

Az el nem alvó tűz dalát,

Az olthatatlan idegekét,

Akár a Szfinx károgta a mesében

Vérszomjas énekét.

És mennek, mennek az ének után:

Fiatalok a vének után,

Csetelve, botolva, tolongva, sután,

Bénának sánta nyújt kezet,

Világtalan vakot vezet,

Úgy hullnak előre szegény bolondok,

Amerre ti cikáztok és csapongtok,

És csillogtok, akár a vér,

S elpállik az élet és pattan az ér,

De nincs megállás!

És ti vagytok a Háziáldás

Fehérre meszelt kis falon.

Szegett kenyér az abroszon.

Ti a kútvíz a harmatos pohárba,

Duruzsoló, jóságos kályha,

Szekrényben illatos, puha,

Tündöklő, hófehér ruha,

Ti vagytok az olajmécs, mely álmatlan lobog

S imádkozik, míg mások alszanak.

A hervadtan is illatos csokor

A feszület alatt.

Én meg, húgaim, az vagyok,

Aki nem akar semmit tőletek.

Aki úgy néz rátok,

Ahogy nézni szokás a virágot,

Meg a kisgyereket, meg a napsugarat,

Ahogy rámosolyog a fürjecskefiókra

A barázdában az, aki arat.

Nem férfi szeme néz rátok itt:

Emberszem.

Komoly és mélyről mosolyog ez,

Akár a tengerszem.

Komoly és mély és rengéstelen,

Mert örvénye van, de a mélybe lenn,

És ez az örvény a végtelen.

Így néz ez a szem csendességgel rátok,

Átjárja lengő, nevető ruhátok,

De meg nem áll a testnél:

Mélyebbre mélyed ez:

Ahol a lélek piheg és epedez,

A lélek, amely egymaga van

A nagy Közös Kín karmaiban

(Mely az asszonyt kétszerte vérzi)

Nem húgaim, ez nem a Férfi:

Ez az Ember, a Testvér.

(Őszi fecske kötetben.) Ezek tudatosan a Fekete kenyér koncepciójába születtek bele.

Bölcsek

Szeretem a bölcseket,

Az Ismeretlennel birkózó Jákobokat,

Tengerszem-mélyek hallgatag búvárait,

Akiknek a Gondolat izzó izgalma ismerős,

És akiknek keresni kedves,

És látni élet,

És akiknek értelem és gyönyörűség

A szemlélet cél- és oknélküli csendje.

A félig-bölcseket is

A szegény álbölcseket is szeretem:

Amint nekitaszítják izzadt-homlokú nagy fejüket

A problémák mohos kőtömbjeinek

És dagadtra verik makacsul magukat.

Amint csábítja őket az alattomos fekete szénben

Az igazság fel-felrémlő kvarcszem-csillogása,

És a megpillantott szemcse szerelmével

Hempergetik maguk előtt az idomtalan fekete tömböt.

Szeretem őket, az igazságnak e sánta marathóni futóit,

Oktalanságukban és félségükben és furcsaságukban is szeretem őket,

Az ő bolondos szenvedélyükért:

Testvér erőlködésükért:

Az Egyetlen felé hasító

Reménytelen szerelmükért.

És szeretem a szögletesfejűeket is,

A nagyképűeket,

A kómikus gőgbe puffadt labdaarcokat,

Akik a pult mellett a laboratóriumban,

Vagy a boncolóasztal kései közt,

Vagy a lexikon és a német Handbuch vastag sánca mögött

Elégedetten tapogatják – mi tudósok! – tudományuk gömbölyödő pocakját,

És önemelte katedrájuk mérhetetlen magasából

Szánalommal nézik le az árva mi-fajták

Fogyhatatlan csodálkozását,

S szép gesztusokkal értekeznek mindenről, ami tudható,

És még egynémely egyébről.

Szeretem őket és szánom kimondhatatlanul,

Mert kénytelenek kifelé nézni

A belső űr kegyetlen kényszeréből,

És kénytelenek szavalni színészmódra szüntelen,

Mert nem bírják a csendet,

És nem tudnak nem-ágaskodni görcsösen,

Mert az Ecce nos! bamba koturnusa nélkül

Oly aprócskák szegények,

Hogy föl nem érik az ember-kicsiséget.

És szeretem az egyszerű embereket,

Akik nem tudnak az eszmék poharáról,

És tenyérrel isszák a forrás vizét.

Akiknek a szó csak önmagát mondja,

És kurta beszédük igen és nem.

Akik nappal dolgoznak izzadással,

És éjjel egyhuzamban, álom nélkül alszanak,

És nincsen mellékíze fekete kenyerüknek,

És nincsen mérge ajkukon a csóknak.

Sohasem láttak szillogizmust

És Pantheont és Parszivált,

De látják nőni a füvet,

És néven szólítják a nyájban a bárányt.

Vasárnap énekes misére mennek

És délután harmonikáznak a kis padon a ház előtt.

Süveget gyűrnek a fergeteg elé,

És mosolyognak a májusi esőnek,

Harisnyaszárba gyűjtik a garast,

Szebben halnak meg Sokratesnél,

És emberbimbót úgy teremnek,

Akár a kiskert orgonát.

Hivők és hitetlenek

Szeretem a hivőket.

Amikor mennek a körmenetben

A méltóságos baldachin után,

És férfi, asszony, lány, gyerek

A tavaszi ég alatt egy szívvel énekli a himnuszt:

„Föltámadt Krisztus e napon!”

És a kisfiú megrázza a csengőt

És minden fej egyszerre lehajlik

A titokzatos Szentkenyér előtt.

És köztük, köztük az Isten.

És szeretem a hitetleneket:

Amint szegény kisiklott életüknek

Arcuk verejtékével gyötrelődnek

Kőmíveskedni filozófiát,

És erőlködnek úgy tagadni,

Hogy nem-hitükben hinni tudjanak,

És tagadásukkal imádják az Istent.

És a kételkedőket,

A becsületes inaszakadtakat,

Akik sem hinni, sem nem-hinni nem elég erősek,

És félszeg áhítattal tátongnak a Krisztus után,

És életük egy imádság:

„Uram, hiszek, segíts hitetlenségemen!”

És akiket, ó, jól tudom, előbb-utóbb

Vállán viszen aklába az Igaz Juhász,

És akikhez engem is küldött.

Ó, mind, mind szeretem őket,

Csak egy van, akit gyűlölök:

A cinikus, a röhögő.

Akinek nem szent az igazság,

És nem legnagyobb a szeretet,

Aki nem sajdul a szépség után,

És nem tiszteli az életet.

Aki a minden-mindegy hullamérgét

Oltja miazmás ördögmosolyával

Az édes élet organizmusába.

Az ilyen előtt zárva kilincsem,

Az ilyen neve ne is említtessék

Házam népe közt, (mint szentekhez illik).

Az ilyennek alkottatott

Világnak kezdetétől a Pokol:

Az ilyen, az ilyen (ha van ilyen!)

Legyen örökre átkozott!

Gonosz emberek

Nem, nem, nincsenek gonosz emberek!

Disznó a sárban azért hempereg,

Mert jónak érzi.

Ember azért jár szennyes utakat,

Mert az ösztönnek húsába szakadt

Tövise vérzi.

Mindig a jó, a szép után lohol

Akkor is, mikor sírva fuldokol

Hináros árban,

Facsarja szívét a fehér Örök,

Akkor is, mikor rekedten röhög

Vad bacchanálban.

Bús szívének igazság kellene,

De el nem bírja bedagadt szeme,

Földes vakondnak.

Erényre sólymász és a bűnbe lép:

Gáncs és tőr neki a rút és a szép,

Szegény bolondnak.

A lompos földön nem leli helyét,

Az ismeretlen neki az elég,

Csak menne, törne,

Míg falba zúzza lüktető fejét,

És marcangolja önnön kebelét

Vak vágya körme.

A tűzbe nyújtja gémber ujjait,

És bosszús jajja nem fogyatkozik,

Hogy ímhol: éget!

Lustán kifújja Krisztus mécsesét,

Aztán siratja, mint távol mesét,

A fényességet.

Minden léptén csak bajt és jajt csinál,

Aztán duzzogva a sarokba áll,

Vagy dúl jajongva.

Nem, nem, nincsenek gonosz emberek:

Az ember, mint a kényes kisgyerek,

Csak oktalanka!

Gyalogjáró ember éneke

I.

Az országúton ballagok.

Holdfény-ezüstös fellegek közt aranybogárka csillagok.

Tücsök muzsikál, csak úgy magának,

Alvó fűszálak harmathűvös rejtekén.

Bóbiskoló barackfalomb mögött,

Egy láthatatlan pajta melegén,

Hosszan, békésen, álmosan, elbődül egy tehén.

De hirtelen rezzen és mozdul mögöttem az út,

Dobogó, durva távoli lárma zúg.

Fény szúr elő, mint éles, hosszú nyíl,

És ide-oda táncol és nő és közelít

És egy vakító pillanatig

Gőgös-sebesen, titok-sötéten

Dübörög el mellettem a vonagló éjben

Az automobil.

Félrehúzódva, jókor, gyalog ember, az útból,

És a szememen a kezem:

Az árokpartról,

A mozdulatlan csillagok alól,

Nézek utána csendesen.

II.

Vajjon ki lehet,

Aki bent ül az üvegfal megett?

Hárító bőröket pajzsol a fülére,

Hideg üveget hord a szemén.

Ugyan ki lehet szegény?

Végigszáguld az éjszakán,

Villanysebesen, gép-magán,

És nem is nézi meg talán

A kedves, furcsa freskót a templomunk falán,

A szentjánoskák mécsét meg se látja,

Nem sajdul a szívébe a tücsök szerenádja,

Nem állítják meg az emberek,

Akik itt élnek a gyertyás ablakok megett,

Nem mond neki semmit a báránykák kolompja,

Még fel sem nézett tán a csillagokba!

Tán nem is érzi az élő éjtszakát!

És elgázolja az őr kutyát.

III.

Így dübörög el a dolgok mellett,

Az éj és az országút közepén:

Bőrpáncél van a füle mellett,

Acél üveg két halszemén.

Csak átvillan a dolgokon:

Nem, mint az esti szellő,

Mely minden bokorral, bogárral rokon,

Csak mint a villany, a reflektor sápadt északi fénye,

Úgy csillan végig az úton, a dombon, a réten, metszőn, hűsen,

És meg sem melegszik tőle a fű sem.

Meddő sugár: nem simogat, csak villan és vakít,

És aki belenéz, eltakarja védőn

A szemeit.

Csak ellohol a dolgok mellett,

Buta percek alatt,

És ahogy elcikázott,

Utána semmi sem marad,

És a millió pici mindenségből

A minden aprók melegéből

Neki szegénynek semmi sem marad.

IV.

Ő csak dübörög. Hová?

Egy pillanat: még itt kaszál

Körülöttem a sárga sugár.

Egy pillanat, egy surranat:

S már a falun túl gyullad fel a táj.

Két pillanat: és már oson,

Lassít az alattomos gép a városon,

Ahol bárokban zakatol a jazz,

És a bestiáról foszlik a mez.

Három villanat: Budapest, és Bécs és Páris.

Egy nagy házban egy generális

Virraszt nagy térképek fölött.

Az őrült gép tovább zörög:

Pálinkabűzös sztrájktanyák,

(Almukban nyöszörögnek az édesanyák)

És még egy utolsó villanás,

Egy fénysikoly robban az égnek:

A mechanikus a rozzant gépet,

A hullát várja a hullaház.

V.

Ó Istenem, milyen szegény!

Pedig ember ő is, akárcsak én!

És akár az a vándorló legény,

Aki ott ül a híd peremén,

Szivarkát sodor víg füttyszó-ütemre

És visszamosolyog az Adjistenemre.

Hiszen őt is az Isten keze gyúrta,

Mint ezt a kis kutyát,

Amely az úton most fut át

És felém kaffant barátságosan,

Mintha mondaná: Szervusz, pajtás,

Úgy-e bizony szép este van!

És ezt a lekaszált édes lóherét,

Amelyen most elnyújtózkodom

A lelkem gyökeréig telten

Békességgel és illatokkal.

És föltekintek, és összemosolygunk

A csillagokkal.

Az autó éneke

Hívtok, fiúk?

Az autó remeg és zihál,

Mintha már a repülés izgalma rázná.

Szinte látom, hogy tágulnak az orrcimpái,

Hogy remeg a véknya,

Mint egy karcsú paripáé,

Amint az oldó dörrenetre vár.

Hát itt vagyok. Gyerünk.

Úgy, én majd ideülök előre, melléd.

Nem, a volánhoz nem vagyok való:

Nem illik a kormányra kezem,

Csak emberkezet ért szorítani,

Te fond az acélküllőkre fiatal kezed,

Én majd gyönyörködöm

Benned és a repülésben:

Repülök veletek.

Átzuhog rajtam minden fiatalság,

Minden repülés az enyém!

Hajrá! Előre!

Lehullt a fonál, a pálya szabad.

Szökken az útnak a gép, alig-alig fékezve magát,

Mint menyasszonyi táncra fürgebokájú lány.

Most, most odavetve a gyeplő,

A számlapon hetvenet füttyent a nyíl.

Szilaj, nevetőfogú szél arcomba harapdál:

Nem is harapás ez: valami fanyarfriss vadízű csók.

A levegő szinte paskol:

Tán nem is levegő ez, hanem szín-oxigén!

Érdes, robogó ritmusban kanyarog alánk az út,

És félighunyt szememen át

Messziről, messziről elénk lobog a nap.

Nem is nap talán:

Valami ingerkedő Integetés

Valami bujócskázó, ki-kibukkanó Nagyszerűség.

Talán a mesebeli Akastyán-hegy,

Amely magához húzza a hajóst.

Talán a Kacsalábon Forgó Várkastély,

Ahol az elátkozott királykisasszonyt őrzi a sárkány.

Talán a Sohasemvolt, a Mindighajszolt,

A Titok, a Teljesülés!

Hajrá, repülünk feléje!

Százszorta él, aki száguld!

Ó pedig nehéz embernek lenni!

Nézzétek, hány mezítlábas ember gyalogol az úton!

(Bizony, ezerre ha egy autó esik!)

Hány fintorítja ránk az arcát!

(Bizony, a benzin elnyeli a széna édes illatát!)

De semmi az, fiúk!

Másképpen lesz maholnap!

Ennyi kerék és ennyi motor és ennyi csavar

És ennyi szárny

Csak megmozdítja mégis egyszer

A nagy tehetetlent, az Embert,

És megremeg a nagy mihaszna Massza,

És ami áll ki-tudja-óta,

Földrengető mozgásba kezd.

Hej fiúk, az lesz a pillanat!

Ó de mi szálljunk addig is, fiúk!

Velünk repül a fecske,

Velünk a szél, velünk a nap,

És sóhajjai a millióknak,

Akiknek szárnyat nem adott a sors,

De a szívdobogásuk szállani sír.

A választottak mind velünk!

Ha behunyom a két szemem,

És úgy nézek mögénk az útra vissza,

Megborzongok az ámulattól és az áhítattól:

Annyian és oly szépek vagyunk!

Elsőnek egy teherautó zakatol,

Kenyerekkel rakva színig:

Robog az éhes emberekhez.

A másikon öreg pap meditál fehér karingben:

Haldoklónak visz Szakramentumot.

A harmadik, negyedik, ötödik

Téglát, vasat, szerszámokat cipel:

Amoda készül a hegyre a karaván,

Ott épül a csillagvizsgáló torony,

Amelyen égbe néz majd a tudós,

És a felhő kezéből kicsavarni tanulja

A villám nyilait.

Az az óriás, otromba gép

Afrikába visz expedíciót,

És, és, talán, ha nem csalódik ájtatos szemem,

Nem gépfegyvereket visz, hanem patikát és bibliát,

És rádióállomást állít sivatagban.

És lesz, amikor a Szahara szívében

Háromféle színű ember ül együtt

És hallgatja Beethoven zenéjét,

És Szentpéter harangszavát.

És ki tudja, talán egyszerre csak

Belekapcsolja magát a körbe,

Az Ismeretlen Hullámhosszú Állomás,

És egy lélegzetelállító pillanatban

Megszólal az Isten.

(Őszi fecske kötetben.) Az előző ellendarabja: nem akartam a technikai fejlődés ellenségének látszani. Egyébként konkrét alkalom szülte: volt diákjaim hívtak autókirándulásra.

Ribiszke

Honnan a rügy?

Úgy pattant ki egy április éjszakán

Dagadó kebelén egy gyenge ágnak,

Fiatal-édes forradalomban.

Én is onnan! Én is onnan!

Honnan a gyenge ág?

Sivatag télben szakadott barnán

Egy barna gyökérről,

Fekete földben, fekete gondban.

Én is onnan! Én is onnan!

Honnan a barna gyökér?

Ki tudja, honnan?

Mag hullott melegen,

Ijedt és idegen,

Kézből-e, szélből-e, égből-e?

Ki tudja, honnan?

Máshonnan, messziről, felülről,

Egy küldő küldötte valahonnan.

Én is onnan! Én is onnan!

Mi lesz a rügyből?

Fürtös, gyenge virág.

Gyerekek járnak: szemükbe akad,

Leszakítják, megszagolják, elhajítják.

Ha nem bántják is: ott marad,

Elszárad a szemetes sövény alatt.

Jó rügynek lenni mégis!

Akarok én is! Akarok én is!

Mi lesz az elszáradt virágból?

Ribiszke lesz, fanyar gyümölcs,

Picike bogyóka, piroska, kerek,

Habzsolva lefosztja mohó gyerek.

Édes gyümölcsnek lenni mégis!

Akarok én is! Akarok én is!

Mi lesz a megevett gyümölcsből?

Fekete-piros, fanyar-édes

Zubogó vér lesz.

Szeleburdi gyerekkacagás,

Lánycsilingelés, anyakéz-simogatás,

Ajándékozó férfimozdulat,

Piros dallam ölelő ég alatt.

Szemben tűzpiros mosoly,

Teremtő titkok üszke:

Az lesz, ha meghal, a csepp ribiszke.

Meghalni, gyümölcsnek, gyönyörű mégis!

Így akarok én is! Így akarok én is!

Ez is lelkigyakorlatos vers, mint a Kis csibék. A váci rendház kertjében húzódott a kerítés mellett egy sor ribizlibokor.

Bocsánatkérés

Testvérek, kérlek benneteket:

Bocsássátok meg ezt az éneket.

Ó tudom én, hogy zivatar van,

És hogy nem kiált a viharban

Csak az eszelős!

Mikor a mennykövek szakadnak,

Ki hallja hangját remegő ajaknak?

Ó tudom én, hogy fáj az ének annak,

Aki ordító kínnal viselős.

Ó tudom én, hogy fáj ma lennetek,

És mint szegény rákos beteg

Nem fordulhat úgy a pállatag ágyon,

Hogy még jobban ne fájjon:

Úgy tekerődzik sajgó lelketek.

És itt egy boldog ember hangol halk éneket.

Mégis, hallgassátok meg muzsikámat:

A nagy, keserű világbánat

Simogató kis énekemtül

Talán-talán egy sóhajtásnyit enyhül.

Hisz többnek úgyse gondolom:

A láztól gyöngyös homlokon

Egy hűvös illetésű kéz.

Egy gyufaszál a betegszoba éjén,

A keserű pohárnak szélén

Egy cseppnyi méz.

Mégis, tán elgondolni jó,

Hogy a boldogság csak bújdosó,

De nem szállt el végképp a földrül.

Hogy mint a fa, mely törten is kizöldül,

Van ember is,

Akit ha vessző megver is,

Ha nyögve is, ha megteperten,

De mindig újra talpra serken,

S bár fojtogassa a Világsalak

És maga bűne, verítéke,

De el nem apad belsején a béke,

Mert mécs aranylik éjjelébe:

A szabadító Akarat,

Amelytől otthon lesz a földi börtön.

Hogy a boldogság virraszt még a földön,

És hogyha virraszt, várhatod,

Akár ma is még feltalálhatod,

És úgy lehet: ha ráakadnál,

Nagyobbá lennél tenmagadnál,

Mert ami meleg, másnak is meleg.

Ezért hadd kérjelek,

Mint jó testvért és édes húgomat:

Vedd testvérszívvel ezt az éneket,

És bocsásd meg a boldogságomat.

Magányos virrasztó (1936)

Virrasztó

Virrasztó

I.

Mint éjszakföldi castruma kőfalán

Az éjbe néző légionárius,

Lesvén a pártus és a géta

Lopva ölő nyila zizzenését,

A szőrös barbárt, aki nem ismeri

Az élő Város isteneit, borát,

Egyforma mind, akár a farkas,

S rája veres fogain halált hoz:

Így áll a költő. Dermedező szívét

Egy szó nyilazza, és ez a szó halál,

Egy barbár szó: Poéta, némulj,

Nincs ki szegény szavadat kívánná.

A Törvény reccsen, bújnak a csillagok,

A tiprott földből idegen istenek

Nehézkes nemzedéke támad,

Daltalan és merev és gyanakvó,

Mogorva Múzsák ujja emelkedik,

Dobszóra dobban s kurjog a falka-tánc:

A szót, a vérből s végtelenből

Felpihegő pici szót, ki értse?

II.

Ha én elnémulok?

Ki lesz, aki szól

Ajakatlan titkairól

A Végtelennek?

Ki érzi meg a csendet?

Ki hallja meg a rög alatt

A fűszál és a gondolat növését,

Pehely-szirmon pihegő bogarat

És a szívetek zümmögését?

Mikor a szenvedély rikolt,

Karcosan, mint a vércse,

Ki lesz helyettem, aki értse.

És kihallja belőle a sikolyt?

Ki szűr nektek, ha megepedtek,

Mérges kövekből tiszta cseppet?

Ha sírhatnátok, ki mondja meg, hol fáj?

Ki fog együtt-sírni veletek?

Ki mondja nektek, hogy örüljetek,

Mert többek vagytok magatoknál, –

És sírjatok, mert kevesebbek!

Ha én elhallgatok,

Elalusznak a csillagok,

A piros hajnal szederjesre kékül,

Elapadnak a föllegek,

És a megalvadt tengerek színérül

Az Úrnak lelke visszalebeg:

III.

Nem, – amit mondtam, ne higgyétek:

Kiáltó száj rég nem vagyok én!

Már nem vagyok csak két szegény

Rémült kar, amely kiremeg felétek.

Két árva kar,

Amely tíz görcsös ujjal sírja: Jertek!

Mert ölelni akar,

Mert lesorvad, ha nem ölelhet.

Ha szó vagyok is: nem kiáltás,

Csak suttogás, csak pihegés.

Amit mondok is, oly kevés:

Egy csendes áldás.

És ha még így sem kellenék,

Ha reménykedő énekemre,

Odalehelt kis életemre

Még egy ámen sem tellenék,

Ha visszaűztök, megdobáltok,

Mint bosszúságig hű ebet,

Mely megrugdosva is követ:

Akkor is utánatok sántikálok.

Úgy mint az eb, úgy mint az árnyék,

Úgy mint a lelkifúrdalás:

Semmi nem ijeszt, nem aláz,

Mert küldetésem szörnyű perce vár még:

Ha majd csontig ég a pokol-marás,

Ha ellobogtok, mint az üszkök,

Ha feketére fagy a láz,

És a nagy sírban elfeküsztök:

Kísértetlátó kutya-mód

Vánszorgok el a sírotokra,

És a keserű csillagokra

Felüvöltöm a siratót.

Ezt a verset nagyon korhoz illőnek gondoltam akkor, s ma is azt hiszem, igazam volt. A kötetnek csak azért nem lett egyszerűen „Virrasztó” a címe, mert akkoriban megjelent más szerzőtől egy ilyen című kötet.

Az acélember

(Ének a sürgönypóznáról)

Áll, egyenesen, egymagán

Az acélember a hegy homlokán.

Széttárva karcsú, hosszú karjai,

A kábelek kígyóit tartani.

Nem görnyedez és nem erőlködik:

Áll és feszül és hordja terheit.

De hűvös feje túl a drótokon

Hosszan elnéz a nyúlós utakon.

Lát, embereket és országokat,

Bolond és keserű látásokat:

Az éhes ember néma ráncait,

Dokkok penészes árusáncait,

Országhatárok inga-táncait,

És hall, hazug és gyilkos hangokat:

Borhősöket, barátokat, bankokat,

És népgyűléseket és tankokat.

Az eszme önmagára-lázadását,

A forradalmak bárgyú körfutását,

Az őrülések örök újulását.

A földgömb reng és ég a szemhatár.

Az acélember néz és konstatál.

Áll és szótalan ég felé feszül:

Hordja a kábelt rendületlenül.

S ha olykor egy-egy holdas éjszakán

Ráül terhével a szörnyű magány,

S a látomások emlékeitől

Dereka már-már megroppanni dől:

Ilyenkor elég egy szempillanás:

A szomszéd hegyen másik óriás,

A harmadik ormon a harmadik

Hordozza látomása titkait.

Egy pillanat, egy közös rezzenés:

A három acélember összenéz.

Testvér – mondja az acélpillanat –

Tudom: gyengének lenni nem szabad.

Tudom, a mi törvényünk állani:

Mi vagyunk a Vezeték várai.

Nem tudjuk honnan, nem tudjuk kinek,

De rajtunk megyen át az Üzenet.

Az ismeretlen Igét hordja vállunk.

Bennünket ideállítottak. Állunk.

Háromszor találkoztam vele: Belgiumban, Ausztriában s végül valahol Pomáz táján. Próbálták azonosítani, kikre gondoltam. Nem vettem célba névszerint egyet-egyet, minden pap, minden író, minden másokért felelős ember.

Telihold

Ma telihold, mondja a gazdám,

Tán megfordul az idő mégis,

Reggelre tán kisüt a nap!

Hiszen már olyan nagyon régen

Zuhog az eső szakadatlan,

És a fekete szél harap.

Ma telihold. Hajnalra kelve

Gyűrkőzhetnek az aratók,

Surroghatnak a kerekek,

Sütkérezhet a jó napocskán

A vén ember, a szárnyas jószág,

Meg a csipogó gyerekek.

Telihold van. Az idő fordul,

Kitárhatjuk az ablakunkat,

Szellő, illat és napmeleg!

Fölszáradnak a pocsolyák is,

Meg a vérfoltok, meg a könnyek,

És a mocsár: a gyűlölet!

Telihold van! Holnapra kelve

Újra látjuk a kék eget,

S a nap csodája ránkköszön,

Ó még talán fordulhat úgy is,

Hogy újra ember lesz az ember,

És nem lesz vízözön!

(A kettős végtelen kötetben.)

Imádság a Kolosszus előtt

Agyaglábú Kolosszus!

Kit istenné tömjéneznek fölénk

Élelmes boncok s bódult milliók,

S országokat állítanak oltárodul,

És áldozatul kaszálnak eléd

Aki egy fejjel több a többinél:

Hallgass rám, Tömegisten,

Hallgasd meg ezt káromló imát.

Amaz ezerek szólnak ajakammal,

Akiket meg nem számolhatni számmal,

És nem mérhetni, csak a végtelennel.

Nem, ó Bálvány, mi nem bálványozunk.

A monotón litániából,

Mellyel hozzád hunyásznak híveid,

Egeket vívó diszharmóniával

Harsan ki férfiénekünk.

Nekünk nem kell a megrágott falat,

Belénk dalolt dal, előírt imádság:

Ajakunkon a szív bősége szól

S szívből a Lélek, aki ott fuvall,

Ahol akar és ahogyan akar,

És szívünkből szakadt imánk Ahhoz kiált,

Kinek titokzatos betűje ott lobog

Olthatatlanul minden élő homlokon,

A tieiden is, ó Millófejű!

Mi ott voltunk, amikor Socratesnek

Kezébe adtad a bürökkehelyt,

Álltunk a részeg gijjotin tövében,

Ott borzongtunk Pilátus udvarában,

Amikor egy ajakkal üvöltötted

A Barrabás-t és a Feszítsd-meg-et,

És láttuk a Kálváriáról,

Vérből, hamuból, oltár üszke közül

Örökké újrakelni a Jelet,

Az Egyetlenét. Mi övé vagyunk

És ellened mondunk az Ő nevében.

Ó mert mi ismerünk, agyatlan álarc!

Tudjuk: ha leszakítanók

Érinthetetlen csillámköpenyed,

Ha szétvernők testvázad óriás

Aranydongáit, ó szegény Kolosszus,

Istenségedből nem maradna más,

Csak a sok hentergő emberbogár!

Az összezárt fejetlen milliók,

Akiket egyszer egy kéz leborított

Az istenek gazdátlan köpenyével,

S arany kolosszust építvén föléjük

Isten-neveket írt a homlokára.

Nem, faragott istenség, nem imádlak,

Nem udvarollak: szánlak és szeretlek,

Mint ember embert, gyöngét az erős.

Nem jövök kérni: nem adhatsz nekem,

Nincs, amit adhass! Én ezért jövök,

Hogy én adjak neked, a legnagyobbat,

Amim csak van: töretlen magamat.

Azért jövök, mert tabuid mögül

Felém, felénk hallom kiáltani

A megváltatlan bálvány jajszavát,

Tömjént nem osztó egyistenhívők felé.

Hát itt vagyok, hát elhozom neked

Az énemet. A gondolatomat,

A félelmest, az idegent, a pártütőt,

És nem engedem elcsonkítani,

Mert nincsen jód a csonka gondolatból,

S nincs más reményed, mint a gondolat,

A nagy, az egész, az egyemberi.

És hozom neked gazdag szívemet,

Érzései örvénylő tengerével,

Nyugtalanító, lázadó tüzekkel,

És nem engedek oltót közelembe,

Mert életed és sorsod és jövőd

Ebből a termő lángból születik.

Hozom egész szent különségemet,

Hogy neked adjam. Fejjel magasabb

Akarok lenni nálad, ó Kolosszus,

Hogy le tudjak hajolni hozzád,

Ölelhesselek, nőttethesselek:

A megváltás a magasból való.

Így, így adom magamat mindenestül,

Hogy ahány holt atomodat a lelkem

Megilleti, annyiszor megszülessél

Egyekké, egészekké, emberekké!

Igyál föl engem, szegény Millió!

Sóhajtás a felhők után

Hegyek hátán járdogálok,

Üldögélek, meditálok.

A világból kiszakadtam,

Kék fölöttem, zöld alattam.

Bár közéje illeném!

Csupa lanka fenyvest látok,

Tengertáncos hegyvilágot.

Csupa hullám, csupa dallam!

Ami nincs is, belehallom,

Ami fáj is, muzsikál.

Fürge könnyű fellegárnyak

Erre jönnek, tovaszállnak.

Hej de volna szállni kedvem!

Nézem őket irigykedve,

Mint a sárga repceföld.

Ó hogy int a tarka távol:

El a bűnös, buta mából!

Zsibbadt lelkem ó hogy lendül,

Föl a kötőfék jelenbül,

Mely kemény húsomba vág!

Felszökellni, köteletlen,

Merre zsong az ismeretlen,

Szállni, nőni, föl a fölbe,

Elsimulni amaz Ölbe,

Amely egyre hívogat!

Ott, az Ölben elpihenni!

Aztán újra visszalenni,

S mindenkinek, kéretetlen,

Odatárni meleg mellem,

Mint a jóságos hegyek!

Homoki felhők

Gránit hegyek alkonyatában

Némán hullámzik a tó.

Ez a mohos fal, ez a lándzsás erdő,

Ez az acél víz olyan ríkató!

Gondolataim szöcske ballonát

Erőszakos kezekkel visszatartom:

Nem, nem, itt nem akarok sírni,

Ha nem sírtam otthon, a Tisza-parton.

Elhessegetek mindent, ami fájó.

Szállj rám, szelíd szél, gombaillatú!

Nem akarom, hogy az eszembe jusson

A Csorba-tó, meg a Szent Anna-tó.

Az édes Balatonra gondolok,

A Rákos-menti fűzeket sóhajtom

És a legszebbet, a legszomorúbbat:

A felhőket, a zsongó Tisza-parton.

Aranypárás alföldi alkonyok,

Felhőcsodáló mély tanyai csendek,

Rózsaillatú, almaillatú szellők,

Homoki felhők, hozzátok esengek.

Felétek fájdít ez a néma tó

És ez a mozdulatlan gránit alkony.

Gomolyogni, lengeni akarok,

Mint a könnyű felhők a Tisza-parton.

Alföldi felhők, gyönyörű csodák,

Színesebbek a gazdag délibábnál,

De jól el lehet veszni bennetek,

Mikor az emlék, amikor a vágy fáj!

A kérgestalpú ácsorgó magyar,

Kinek a földön nincs ügyére pardon,

Az égből kap bennetek enyhülést,

Ha elhever a forró Tisza-parton.

Ti jóságosan játszotok vele,

Jóllakatjátok szegény szeme-száját,

Mutattok neki tündérszépeket,

Átilla kincsét, Mátyás palotáját.

Írtok aranyat, akár az igazság,

Rózsát, akár a boldog-ember-arcon:

Mindent, ami szép, mindent, ami nincs,

Álmodhatunk az álmos Tisza-parton.

Lesz még szőlő és lesz még lágy kenyér!

Meghalt a Krisztus az esettekért is!

Akár a dacos felhők odafent,

Úgy tornyosodik bennünk az azértis!

Az aranyos jövőt a sima ég

Elébünk bontja, mint egy tiszta karton;

Teleírjuk arannyal: tetteinkkel.

Hősök vagyunk a felhős Tisza-parton.

Felhők, akik az Arber-csúcs felett

Most álmatag bíborban megjelentek,

Az otthoniak küldenek talán,

Hogy elhozzátok a tiszai csendet?

Hogy a könnyet, amely az idegenben

Olyan régóta szorongatja torkom,

Elsírjam meghitt árnyatok alatt,

Otthonosan, akár a Tisza-parton?

(A Bajor Erdőben)

Óda a várhoz

(Budavár visszafoglalásának emlékünnepén)

Budai vár! a napszerette síkon,

Mit száz faj egyszín vére öntözött,

A szent Természet a történelemmel

Épített téged Isten-akarattal,

Kiáltó jelnek, oltárnak: Középnek

A szertehúzó széltájak között.

Szent ez a szikla, ez a nagy Keresztkút,

Ahol életre mosdott a Kelet,

Hol egy teremtő Jobbkéz jogarának

Atyai árnyán törvényre juházott

Farkas ösztönök foga-csattogása,

Nagyúri kény és szolga-gyűlölet.

Szent ez a bástya, mely eleven húsán

Fogott fel lándzsát és gyújtó nyilat,

Míg a család szerencsései híztak

És építhették tornyaikat égig,

S toportyánként üvöltve járt a pusztán

A pusztulás a vérző vár alatt.

Szent volt, amikor hét ország szívéből

Zúdult falára harcos áhitat.

Nem volt ily sereg Jeruzsálem óta!

Magára eszmélt a szent Európa:

A végzetpallost eltörő imádság

Utolszor égbe akkor lelt utat.

Egy percig mintha meghalt volna Bábel!

A Város búgta szét a szózatot,

Buda nevét himbálták a harangok,

S e névben újra egy lett, ami egy volt:

Egy imádság és egy csatakiáltás,

És a pogányság visszarontatott.

Ó gyönyörű nap, testvérség csodája!

És mint a villám, oly kilobbanó!

Csak feketébb a nyirkos éj utána,

És iszonyúbb a gyilkos mába nézni

És érezni, hogy kísértetek járnak,

És dől a ház, és süllyed a hajó.

Az éjszakából csak az öldököltek

Halálos hördülését hallani,

A mártírmáglyák vértarajos füstje

Köröskörül a horizont harapja,

S a fél világ mennyboltját eltakarják

A barbárság fekete tornyai.

Ki hallja még a nagy közös harangot,

Az Ember Vára vészharangszavát?

Az oroszlánok visszafarkasodtak

S egymás vérétől részegen, maguktól

Feküsznek a vigyorgó Szörny elébe:

Az Ember elárulta önmagát!

Ó Vár, hasíts az éjbe ünnepeddel,

Mint harsogó próféta-villanat:

Jelek vannak a napban és a holdban,

Az óranyelv tizenkettőre kondul,

A csontok kelni mozdulnak a mélyben:

Ember, a legutolsó pillanat!

Máglyafüst

(Spanyol polgárháború)

Egy jajnyira villámlanak fejedtől

A vérebarcú mongol szárnyai,

A máglyafüst egekre hányja szennyét,

Hajtóvadászat hajráz véreidre,

S Istennek tetszőt cselekedni vélnek,

Akik köveznek és rostélyra vonnak.

A mécset, melynek olajához adtad

Kis életed soványka csöppjeit,

Egy fél világ esküdt eloltani.

A tűzokádó antikrisztusok

Világtusáján, elzárt otthonodnak

Ziháltatóra ritkult légkörében

Mi vár reád, én ember-árva énem?

A Káinok kifent baltái közt,

Homlokodon az Ábelek jegyével:

Mi lesz veled, te máshonnan-való?

Világölelő ifjú napjaidban

Hányszor álmodtál bizonyságtevő

Mártírhalálról! Most eljött az óra,

A gyilkos Néró már elnyújtja karját

A lángtengerbe roskadó világon,

S még kormos ujja téged ád halálnak.

Készülj, a lictor már ajtódon áll!

Ó gyönyörű is volna a halál

A megfeszített Isten jobbja mellett!

Kiáltani még egyszer, hangosan

A küldetés szavát, mit életemmel

Nehézkesen csak eldadogni tudtam.

De így, de most! Bűnhődni bűnökért,

Amelyeket mások követtek el,

Amelyektől fanyar a falatod!

Azok kezétől esni, akikért

Hogy kenyerük és Krisztusuk legyen,

Mindennap hétszer adnád életed!

De hogy mehess velük: a dómokat

Porló kövekké visszadöntögetni

S az életet a darabban-maradtak

Emberalázó egyszintjére nyesni!

És hogy szegülhess szívvel ellenük

A káromlóknak, ha a feszület

Tövébe rejtik el a vámosok

Izzadt arannyal hízott zsákjukat,

S a Cézár önnön istenszobrait!

Rettentő sors! Az egyik fél világ

Fölfalni készül a fél másikát:

Testvéreid egyformán mind a ketten,

És egyképp ellenük kell mondanod,

Mert a Krisztust feszítik mind a ketten.

Te mind a két pogánynak idegen!

Parányi vagy, picinyke fénybogár

A vaksötétben, mégis ama Lángból

Pattant ki szikrád, mely jelül vagyon,

Jelül, melynek ellene mondatik:

Hát ellened is hogyne mondanának,

Ki tűznek is csak félig vagy tüzes,

S égő igéid kormos füstuszályán

Bénán szállongnak pernye tetteid!

Ez jönne hát, egy félig-vértanúság?

Amit szomjaztál teljes életedben,

A színigtelt, a vér-egész igent

Ki ne kiálthasd a kereszt alatt sem?

Meg se lobbantsa véglehelleted

A Lélek húnyó parazsát?

Még véreddel se ázzék nemesebbre

Az ember-csúfja föld?

Te balga szív, mit oktalankodol?

Bűnbánat illet: bűnös szolga vagy:

Felét sem érte langy szolgálatod

A munkának, mely tellett volna tőled!

Csak verd a melled! Kényes puhaságod,

A tenger jó, amit mohó gyerek

Módjára gondolatban elfogadtál,

S a tengerebb jó, amit adni, tenni

Kényelmes voltál: egy-egy fáklya mind

A gyújtogatók végzetes kezében:

Vállald a bűnt és vállald sorsodat!

Ki mondja meg: a máglya merre lobban,

S mivé szivárog a bárdverte vér?

Nem tudod-e, hogy aki életét

Érette veszti, megtalálja azt?

Ha Isten úgy akarja, megtalálod

A boldogtalan gyilkos életét is.

A nagy Krisztus-keresztnek rádeső

Részecskéjét, az élő passiónak

Most teljesülő rejtelmes darabját

Vállalni szívvel: ennyi a tiéd!

Ha élet: élet! Gyenge vállaidra

Nem rak nagyobbat az atyai végzet,

Mint amit elbírsz! Jobban tudja nálad,

Milyen kicsiny vagy, milyen elpuhult,

A koszorúra milyen gyáva-hitvány!

Ha meg halál: majd ád hozzá erőt

Ki hőssé tette a bimbócska Ágnest

És hitvallóvá kétszívű Tamást.

Nem, kishitű, ne bánd a holnapot:

A rendelés a forró mába küldött.

A rőt aszálytól pattogzik a föld,

Tátong feléd a lelkek szomjúsága,

Tőled esengnek élő harmatot,

A munka ég: rabló lennél, ha most

Az izzó percet kis magadra szánnád!

Egyetlen egy a szükséges: szeress!

És tégy, amint az Isten adta tenned.

Mindenkié vagy, mert mindenkihez

Küldött szeretni, aki a szerelmes

Keresztről a világot átölelte.

Egy szó tied csak, áldott életednek

Értelme, célja, foglalatja: Testvér!

Ezt, ezt az egyet, ezt mondd, ezt imádkozd

Életeddel és haláloddal.

A többit hagyd az Úristen kezére!

Megjelent akkor egy forradalmi jellegű antológia, amelyet Radnóti Miklós szerkesztett, abban jött a Máglyafüst. Aztán a második kiadásra is sor került, s szomorúan jött Miklós mondani, hogy ezt a verset nem engedik, vagy nemigen engednék. Kicseréltük a Rudolf Czinegével.

Világítótorony

I.

Földön túl, tengeren innen

Áll a torony.

Jobbra, balra, előre, hátra

Veti a lángot.

Emberek, odakint a fekete vizen,

Ne féljetek, állok.

Hajósok a fergeteg éjben,

Szélmarta vitorlák, rokkant evezők,

Ide hozzám:

Emelem a lángot.

II.

Sajgó sugár,

Sem a földé, sem a vízé:

Ki vagy te, levegőbeli láng?

Jobbra, balra, előre, hátra

Örökegy ütemben

Ingó unalom!

Lélek nélküli kupolád mélyén

Közönyös vezeték,

Embertelen űrben

Halotti láng

Honnan a fényed?

III.

Kő vagyok, tompa és kemény,

Szülötte a fekete földnek.

Remegő árnyék,

Állok az alaktalan árban.

De agyamban izzik a villám,

Villám a magasból.

Örökegy ütemem lobogó nyugalom:

Forgok, forgok:

Az örökkévalóság ütemét járom.

Mert makacs a víz, és konok az árny,

De forog a torony, és örök az ütem:

Virraszt a láng.

A testem föld,

De sötétben áll:

Senki meg se lássa!

A lelkem, a lelkem

Alszik-e, sír-e, halott-e rég,

Ne bánja senki:

A fáklya nem ő!

Én éj az éjben:

Ne lássatok engem,

Csak énem égő magja mécsét,

Csak a lángot, a lángot!

(A kettős végtelen kötetben.) A lindaui világítótorony. Mellette egy oroszlán áll a vízben.

Kórusok

Óda az Értelemhez

E barbár korban, amely megtagad,

És bálványoknak ver oltárokat,

És kegyeikért embert öldököl;

Mikor főisten az inas ököl,

És a cselló és az orgona hangját

A boncok dobverői túlrikongják,

És ellened mond minden idelenn:

Mi téged vallunk Isten-örökünknek

S feltömjénezzük hozzád énekünket,

Ó Értelem!

Terólad vall, Isten-lehelte fény,

A medve-ember barlangrejtekén

Az első tűz, az első tiszta szó:

Te vagy az ember-alkotó.

Téged lehelt a gyúró Isten ajka

Hatod napon a szétmálló agyagba,

Hogy általad az ember úr legyen,

Belőled ömlött Sionon a zsoltár,

A próféták ajakán te rivalltál,

És Hozzád szólott Krisztus a hegyen.

Te fogtad hámba a villámokat,

Ó napbarontó Phaeton-fogat.

Üstökön kapja szárnyad a szelet,

S a csillagokba fúrod föl fejed.

Kihallgatod a Földanya igéit,

Alákutatsz az Óceán szívéig,

És kottára fogod a Végtelent.

Ha imádkozol, Istent lát a látó:

Dante és Rembrandt, Bolyai és Plátó

A semmiből világokat teremt.

Eget és földet, új naprendeket:

Elbonthatod és megteremtheted,

Mert csak általad alkot az Erő.

Mert ama Lángból lobbantál elő,

Amely izzott az örök Atya mélyén

És fellobbant a kezdet kaosz-éjén,

Aki által lett minden, ami él:

Akit dadogunk Legyen-nek, Igé-nek,

Elsőszülöttje Isten életének:

A Második Személy.

Nagy származásod égette beléd

A nyugtalanság isteni jelét:

Mint dús anyára feslő hajadon,

Fény-ujjaddal túlmutatsz magadon.

Mint selyemhernyó, ha kibontja szárnyát,

Hit lesz belőled és szálló imádság,

Ha ledobod az érzékek mezét.

De így sem férsz el hűvös templomodba,

Oltáraidról lelépsz mosolyogva

És megfogod a Szeretet kezét.

Óda az Egyházról

Anyánkat énekeljük,

Akinek kebeléről le nem téphet semmi,

Akinek csókja fogadott a földön,

Akinek kebelén akarunk elpihenni.

I.

Ó édes otthon!

Mindenkinek való!

Hány beteg árnyék oldalog körülted;

Minden fél-ember elkerülget,

De tárt karokkal lelkendez feléd

Minden, ami életre való.

A törpe-torz, a darabban-maradt

Holtig keresi benned a helyét;

Aki épségnél horgasabbra nőtt,

Gerendáiba veri a fejét.

Ám aki épp embernyi ember,

Azt két arkangyal vezeti feléd:

Emberösztön és emberértelem;

S zörgetnie sem kell, mert a kegyelem

Feltárja előtte az otthon küszöbét.

Az otthonét,

Amelyben gyereknek gyönyörűség lenni,

Amelyért küzdeni férfinak érdemes,

Amelynek kebelén édes elpihenni.

II.

Anyánkat énekeljük,

A szomorú édesanyát,

Akinek szívét szüntelen

Hétszer-hét tőr veri át.

Ó nézzétek a vérrel-festett,

Tejtől és szeretettől áradó anyatestet,

Hogy omlik pirosan belőle,

Ahol átjárja fiai tőre,

Annyi eleven vérpatak!

Ó jaj, miattunk omlanak!

Ismeritek a tőröket?

Evvel a tőrrel azok verik át,

Akik nem ismerik benne az édesanyát!

Ez a másik tőr még elevenebbre szaggat:

Akik anyamelléről elszakadtak.

Amannak millió döfése:

A minden ember minden szenvedése.

A betegség, a nyomor, az éhség

Elállítja nagy szíve pihegését.

Mikor az ember emberre támad,

Sikoltva szakad zuhogni vére

Az egyetlen anyának.

Mikor a milliók kenyeret kérnek,

És nincs kenyér,

Kataraktái lepik el a vérnek,

S égre kiált az anyavér.

De leggyötrőbb gyötrelmei,

Kétélű kardok, fűrészfogú tőrök

(Darabokban szakad ki szíve tőlök!)

Az édes fiak vétkei.

Leghóhérai mi vagyunk:

Feltűzött lámpák, akik pislogunk;

Kik kenyér helyett, kérő véreinknek,

Kövekkel irgalmaskodunk;

Magunk előtt kürtöltető imádkozók,

Mosdottkezű, mosdatlanszívű áldozók,

Mammont udvarló léviták,

Cézár-lakája Áronok,

Maguk-bálványa Mózesek:

Ó fogyhatatlan szent sebek!

Ó vérrel csorgó drága Test,

Titokzatos és isteni,

Mely végignyúlsz a téren és időn

Világ végezetéig vérezni!

III.

Anyánkat énekeljük,

Az Isten Országának Asszonyát,

És az Országot, mely bennünk vagyon,

A Krisztus vére csíráztatta Fát.

Énekeljük Szenteknek Egyességét:

Mert minden a mienk:

Ott fenn és idelent.

A nap alatt, a föld felett

Örökségünk a Nyugat és Kelet.

A Földön vannak kunyhók és vannak paloták,

De mi vagyunk a Ház.

Vannak mecsetek, vannak pagodák,

De mi vagyunk a Templom.

Múlnak a múltak, a jövendők jönnek:

Mi vagyunk az időtlen Élet

Vannak fehérek, feketék, együgyűek és bölcsek,

De mi vagyunk az Ember.

Forrásból iszik a folyó,

De a folyó célja a tenger.

Forrásnak felhő ád vizet,

De a felhőnek a tenger.

Folyó a földön sok csobog,

Itt is csapong, ott is csacsog:

De mi vagyunk a Tenger.

Jubileum van, világforduló.

A titokzatos kapcsok ereszkednek,

Az óceán színe alatt

Ismeretlen vulkánok berzenkednek,

Süllyedő kontinensek inganak.

De itt is, ott is fölfehérlenek

A mélyből már új koráll-szigetek:

A Tenger új életet ringat,

S a kibukkanó szirtek szűz fején

Már kelni látjuk ifjan és üdén

Oszlopainkat.

Üdvözlégy, új emberiség!

Testvéri szívek köszönnek eléd.

Már bontja csorgó emlejét

A nagy Közös Édesanya,

Egyetlen anyja a jövendőségnek,

Akinek csókja emberré avat,

S aki felnyújtja csókra arcodat

Az Istenségnek.

Hiszek

Hallják meg hívők és hitetlenek

Élet-halálra szóló eskümet!

A szív bősége zúg fel ajkamon,

Az kényszerít a Krisztus vallanom.

Hallják meg rokkant, vén aposztaták

S a vétekben vajúdó új-világ,

A forradalom, a vak Leviáthán,

És hallja meg a settenkedő Sátán:

Isten nevében vallomást teszek:

Hiszek.

Hiszek, és hitem súlyos és kemény.

Nem tünde tan, nem pille vélemény.

Nincs benne így-úgy, bárcsak és talán:

Igen és nem, kereken, magyarán.

Semmi csűrés és semmi csavarás,

Ínyeskedés és köntörfalazás:

Hiszem és vallom, szeretem és élem,

Amit az Egyház hinni ád elébem.

Ebben a hitben élek és halok:

Katolikus vagyok.

Hiszek egy Istent, ki három személy,

Az élő Istent, aki bennem él,

S akiben élek, mozgok és vagyok,

Kinek tenyerén megsimulhatok.

Akinek rám is éber gondja van,

És cselekszik bennem és általam.

Aki mozdítja minden mozdulásom,

S én jóban-rosszban boldogan imádom

Intéző édes mély akaratát.

Hiszek Istenben, hiszem az Atyát.

Égnek és földnek testté vált frigyét:

Hiszem a Krisztust, hiszem az Igét.

Akit az Atya örök óta szül,

És akiben szépséggé lesz a zűr.

Kinek emberré tetszett válnia,

Hogy Isten legyen az ember fia.

Ki hogy minden nap eljöhessen hozzánk,

Ízlelnünk adta a rejtelmes Ostyát.

Benne az élet és benne az út.

Hiszek Istenben, hiszem a Fiút.

Hiszem a Krisztus gyújtotta tüzet:

A Szellemet, aki a Szeretet.

Aki Szent Péter ajakán rivall,

Hegyeket bont, szíveket áthidal,

És hét csatornán csorgatja beléd

Az élesztő kegyelem kútfejét.

Ki tüzet gyújt az embergondolatnak,

Kiből fölébe nőhetsz tenmagadnak

És mosolyoghatsz, alkothatsz, ölelhetsz.

Hiszek Istenben, hiszem a Szentlelket.

Hiszek, és tudom, honnan a hitem.

Házamat én kőszirtre építem.

Négy élőlény az erős alapok:

ember, oroszlán, sas, tulok.

Hallottam a piacon szólni Pált,

Hallottam Ágostont és Ottokárt,

Látom a szirten Péter kulcsait,

S bennem a mélyben, hallom döbbenettel:

Kimondhatatlan gerjedezésekkel

A Szentlélek sóhajtozik.

Ó tudom kinek, ó tudom kinek:

Én az eleven Istennek hiszek.

Élő hitemmel vagyok én szabad.

Mankó helyett kötöttem szárnyakat.

Ami akad a földön emberi,

Gazdag szívem testvérnek ismeri.

És ami túl az emberkörökön,

A végtelenség: ígért örököm.

És mikor üt a boldogságos óra,

Hogy befogadjon koporsóm gubója:

Hitem gyertyája utolsót remeg,

És Istennek ajánlom lelkemet.

(Őszi fecske kötetben.)

Lelkecskék

Lelkecskék

I.

A toronysisak hűvös magasából,

Kihajolván a mellvédő felett,

Nézem a vasárnapi főteret.

A dobogón recseg a banda.

Kifent bajsszal zörög a dob.

A cintányér kövéren rácsörömpöl,

S a trombiták bő nyárspolgári torkán

Az induló zuhog.

Köröskörül a székeken,

Fejek, pocakok, lábak és karok,

És körülöttük savanyú cigarettafüst kavarog.

A fák mögött az ingyen publikum

Szorong, hullámzik, mormol és pipál,

A térzenén haránt recseg a rádió.

Két-három pár, akit az utca egybesodrott,

Összetapad, és vonaglik a foxtrott.

Mi ez a kétes, fortyogó tömeg?

Ezek az összevisszahányt tagok,

Ezek az ismeretlen áram sodrán

Vonagló furcsa emberdarabok?

Akár a nyüzsgő cserebogarak!

Gyerek-koromban, május derekán,

A kerti fákról zápor-módra ráztuk

És hordtuk a hordóba kannaszám:

Ott, a sikamlós fekete lucsokban

Izgett a sok-sok fuldokló bogár,

És mi ott lestük libabőrös háttal

A mozgó lábakat és pajzsokat,

Míg el nem halt a furcsa cincogás,

És undor émelyített és bűnös borzadály.

II.

S mint a reflektort, hirtelen

Beléjük fúrom a jobbik szemem.

Pocakos polgár, izzadt, nagybajuszos:

Két kidülledt vizes szem rám mered.

S én nem látom, csak ezt a két szemet:

„Ó milyen jó ez a vasárnap este,

Egy kis muzsika, egy kis feledés!

A fiam meghalt. Rosszak az idők.

Az üzlet áll és hízik az adósság.

A fiam meghalt. Nem tudok aludni.

Rám hasonlított. Egyetlen fiam.

Be fogok zárni. Meghalt. Minek is!

Oly jó ez a kis muzsika. Hisz érted!”

Csirkefogó az utcaszögleten.

Inget nem ismer rossz kabátja rongya,

Cipője orrán kinéz a nagyujj,

Az arca sárga bőr és szálka csont.

Fölnéz, köp egyet, aztán mondja:

„Hát igen, testvér, vasmunkás vagyok,

De nincsen munka és nincsen kenyér

És nincsen Isten. Két esztendeje.

Lopjak, azt mondják. A másik, hogy öljek.

A moziban is láttam. Ej, hisz én

Robbantanék is, csak tudnám, hogyan.

Hát így van testvér. Ezt a kis zenét

Ne sajnáld tőlem. Addig jó, ameddig…”

Már villanok tovább. Nagy barna lány.

Most hagyta ott a táncot. Ajakán

Ordít a festék. Lengő selymein

Ordít az utca. Még hevült a tánctól,

Még egy kis percig boldogan piheg,

Mint játékból kiállott kisgyerek.

Egy percig, aztán visszaül szemébe

A valóság mosolygó undora.

És rámnéz, ő is, és mondja magát,

Suttogva mondja. Én nem mondom el,

Amit beszélt, és amitől a vért

Fagyos utálat állta bennem el,

És átperzselte lelkemet a szégyen

Férfi-voltomért, ember-voltomért.

III.

És hirtelen behúnytam a szemem,

És kinyitottam a még-másikat,

Az igazlátót.

Elfoszolt a tér,

Csak egy áttetsző kékes köd maradt,

És benne kis bizonytalan körök;

Egyforma mind: emberfejek!

És mindenik felett

Egy-egy félénk lángocska libegett,

S vékonyka hangon, halkan, monotón

Akár az óvodás gyerek,

Minden pici lángocska énekelt:

„Lelkecskék vagyunk.

Minekünk nem jó,

De mi jót akarunk.

Itt nincsen jó tanyánk.

Nyirkos és homályos a házunk.

Hideg van. Fázunk.

Mondjátok, merre van a Láng?

Itt nem jó lenni.

Mi nem vagyunk idevalók.

Haza akarunk menni.

Valaki jöjjön,

Fogja meg tapadós kezünket,

És mondjon egyszerű szavakat,

És vezessen haza bennünket”.

Így énekeltek a picike lángok,

És megkondult fölöttem a harang,

A százesztendős óriás.

És olyan közel voltam, szinte benne,

Hogy általjárt és fölivott:

A mindenségben nem volt semmi más,

Csak ez az egyetlen, mámoros, óriás

Harang, harang, harang.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) Antwerpenben kapott meg a téma, útközben írtam meg, de nem voltam megelégedve vele, kivéve azt a négy strófás kis betétet, amelyet egyik legjobb versemnek érzek, és a szószékről is nemegyszer felolvastam.

Kaszálók

Kövér aranyat izzad a nap,

Illattal, mézzel csordultig a széna.

A mezőn hajlong az is, aki béna.

A suhogó rendek hullanak.

Dalolnak a marokszedő lányok,

Az ember nekidől a kaszának,

Az asszony a kenyeret bontja,

Pöttönke porontya

Kapkod a pille után.

Az országúton vastag, csúnya por

Lomhán kevereg,

Köpködik, kavarják lőcsös szekerek,

Olajos gumik, tankos seregek.

Mennek, mennek, sereglenek,

Sírnak és szemtelenek,

Életek, halálok menetelnek.

A menendők mennek, a maradandók állnak.

Az ember nekidől a kaszának,

Az asszony a kenyeret bontja,

Pöttönke porontya

Kapkod a pille után.

A barátszekfű meg a zsálya

Boldogan nyújtja fejét a kaszára.

Ád a jó tehén szagos fű helyett

Habzó csuporba párolgó tejet.

Forró tejből lesz meleg vér patakja:

Ember élete, Isten gondolatja.

Az ember, akár a mezők virága,

Rámosolyog az illatos világra,

Holnap hajnalra kasza éle várja,

Porából kinő a szekfű, a zsálya.

A múlandók múlnak, az állandók állnak.

Az ember nekidől a kaszának.

Az asszony a kenyeret bontja,

Pöttönke porontya

Kapkod a pille után.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) Itt van a legmerészebb formai ötlet: az ötsoros refrén.

Kecskepásztorkák

Ugrabugráló alpesi kecskék

(Szegény embernek jó tehenecskék)

Zamatos lejtőn szerteszét

Ropogtatják a zöld csemegét.

Ahol lankát vet a köves oldal:

Kis tarisznyával, nagy szöges bottal

Vigyázza őket két kis legény;

Az arca piros, a talpa kemény.

Míg a mekegő nyáj legelészget,

Vernek a partba maguknak fészket.

Hordja görnyedve a két kicsi hát:

Iromba kövekből védő kalibát.

Liheg és izzad a két pici műves,

Pedig a hegyről húz le a hűvös.

Nagy suta felhők ólmos egen:

Torlik a zápor, az ár odafenn.

Verdesi máris az erdei sűrűt,

Forrnak a vizen fekete gyűrűk.

Játszani másszor kéne, fiúk!

Most vihar ellen kell nézni odút!

Kis negyedóra, annyit se vélek,

És nyakatokba ver az ítélet,

Zúdítja nektek a vad patakot,

Tépi magával félig-falatok.

Unszolom őket váltig ijedten.

Egy szót se szólnak szavamra ketten,

Csak tiszta szemük nagy kékje nevet

S cipelik szaporán tovább a követ.

Jön, jön a romlás, nincs hova bújni,

A világ készül tűzbe-vízbe borulni:

Kisfiúk, ketten, öklömnyiek,

Akár az Isten, csak építenek.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Lány, kötéssel

Szürkeruhás nem-fiatal lány

Ül a családi asztal alján.

Ujjain kötőtűk peregnek:

Kabátka lesz a gyerekeknek.

Kabátka lesz, meleg kabátka.

A család a testvér családja,

A gyerekek a másokéi.

De jó így köztük üldögélni.

Kisanyaként ügyelni rájuk,

Megfoldozgatni ruhácskájuk,

Amíg az anyjuk messze fárad,

(Harminchat-órás a szolgálat.)

Mesél nekik és dudolászgat,

Plajbászt hegyez az iskolásnak,

A durcáson kifog türelme,

Száz kérdésre százszor felelne.

Míg a kis párnát rázogatja,

Nem jár máshol a gondolatja?

Elég neki ez a kevéske?

Ád meleget a mások fészke?

A kis borzasok elpihentek.

Ó hogy szereti ezt a csendet!

Elül a rácsos ágynak szélén

És eltűnődik mindenfélén.

Szorongva néz a jövendőnek,

Mikor az aprók nagyra nőnek.

Lesznek-e vajjon boldogabbak,

Mint akik bennük felolvadtak?

A széken hírlapok hevernek,

Forradalmak, szabadszerelmek,

Születések korlátozása,

Isten megrendszabályozása.

De ő nem bánja a betűket,

Fogja a meghitt kötőtűket,

Gyűretlen ujjai remegnek, –

Kabátka lesz a gyerekeknek.

Ez Olga húgom.

Szomorú kisfiú

Itt egy fiúcska, ott egy kisleány,

Szép fiatal mamájuk oldalán,

Illedelmesen, szép fehéren,

Sétálgatnak a sétatéren.

A fiú karján sétapálca lóg,

Mosolyogva nézik a nyaralók.

Olyan kimosdott, olyan ápolt:

Egyenesen a skatulyából.

Iparkodnak a pici lábak:

A felnőttek sebesen járnak,

Hosszú a lábuk és mindig sietnek,

Hármat kell lépni, míg amazok egyet.

Az aprók kérdenek, gagyognak,

Mosolyogni kell a nagyoknak.

Vetnek is egy-egy kurta választ,

De gyerekcsacsogás kifáraszt.

Söröskorsó és kávé mellett

A felnőttek órái gyorsan telnek.

De ő már fészkelődik régen

A lába-le-nem-érős széken.

Éhesen néz újra meg újra

A kerti kerítésen túlra,

Ahol a négy egyforma gyermek

Egy nagy labdát kacagva kerget.

Úgy eljátszanak, hancúroznak négyen,

Mint pajkos gödölyék a réten,

S ha magukat kiverekedték,

Összecsivognak, mint a fecskék.

Nézi őket őzike-szemmel.

A négy testvér hívná is, de ő nem mer.

Neki tilos: baja ne essék!

Olyan könnyen jön a betegség.

Neki vigyázni kell magára,

Szülei szeme-sugarára.

Ha Isten-ments! valami érné,

Anyuka soha túl nem élné.

Így él, mind okos emberek közt,

Szép villamos játékszerek közt,

Előkelő egyhangúságban,

Míg lefürdetik a csipkés kiságyba.

S ha beszökik hozzá az álom,

Vele-játszó testvérke, három,

Az ablakon át torzan rávigyorog

A meddő, sárga hold.

Apácák

Ahol járok a hegyoldalakon,

Körül egy különös uradalom:

Akik a rögöt kaszálják, kapálják,

Fekete-fehér fejkötős apácák.

Szentolvasóra szokott kezeik

A gőzölgő trágyát egyengetik.

Nagy bakancsukon csomósan ragadnak

Göröngyei a felhígult agyagnak.

Lenn egy nővér az istállók mögött

Két-csacsi-vonta vén kordén döcög.

Másik a nyitott pajtában keresgél:

Harmincöt éve van a teheneknél.

Az iskola kertjéből nóta cseng,

A nővér körül apró nép kereng.

A főnöknő benn ül az irodában:

Levelet diktál Délamerikába.

De szól az Angelus harangszava,

És elpihen írógép és kapa,

Oly messze már a hitvány földi munka:

Sietnek mind a szent officiumra.

S míg munkájuk imába olvad át,

Már nem látom a kápolna falát,

Csak őket látom, százszorosan őket,

Csupa kemény és fehér fejkötőket.

Milliónyi fehérlő bóbitát,

Tarka tőlük a fekete világ:

Délövi hőben, alaszkai hóban,

Máglyák között, vérengző Mexikóban.

A kelevények sajgó púpjait

Elsimogatják hűvös ujjaik.

Hol emberésznek nincsen már bejárta,

Ott megjelenik Mária és Márta.

A föld sebére ők a jó kenet.

A nagy sötétben ők fehérlenek.

Mint milliónyi öröklámpa, égnek

Dőlt oltárain az emberiségnek.

És Isten, aki tíz igaz miatt

Kettétöri a büntető nyilat,

Miattuk, akik érettük elégnek,

Kegyelmez a kárhozott nemzedéknek.

Az Isteni Szeretet Leányainak nem messze Máriacelltől volt egy nagy mintagazdaságuk. Azon a nyáron ott volt a húgom, én is ott töltöttem vagy két hetet.

Angolok

Havasi szálló. Köd csüng a világon.

A morcos nap ki tudja hol barangol!

Nincsen kilátás. Egy maréknyi angol

Végigsétál a jól fűtött szobákon.

Csak megjelennek, és övék a színtér.

Otthonná lesz a foltnyi föld alattok:

A szobatennisz ütőkéje csattog,

És öt fogással fut nekik a pincér.

Vadrózsaképű misszecskék suhannak,

Kacagva lejt a tánc. Egyedül vannak,

Nincs más a nagyvilágon. Angolok.

Betöltik a világot, mint a termet.

Királyi faj, földet-igázni termett!

(Elfojt a könny. Egy népre gondolok.)

Ibolyák

Az áprilisi réten

Gyerekszem-kéken

Ibolyák, ibolyák, ibolyák.

Bujócska-félve,

Mint a tavasz a télre,

De mégis diadalmas-kéken,

Mint a lebegő kék fátyol az égen,

Ibolyák, ibolyák, ibolyák.

Kék tőlük a part meg az árok:

Amerre járok,

Csupa kék, csupa kék, csupa kék a világ!

Nem téplek el innét,

Ó réti picinykék,

Ibolyák, ibolyák, ibolyák.

Csak egy ami aggat:

Lesz tán aki durva, leszaggat,

Aki nem simogatja pihétek,

Nem vágy lesimulni közétek,

Mint én, öcsikék, ibolyák,

Csepp szirmaitokkal összeremegve

Nem sír föl a boldog egekbe:

Csupa kék, csupa kék, csupa kék a világ!

(Őszi fecske kötetben.) Régibb a többieknél. Bécs mellett nyaraltunk Ilmi húgommal, s divatos volt akkor egy sláger, valami giccses ibolya-nóta. A húgom sokat dúdolta. Egyszer fölértünk egy olyan fennsíkra, amely telisteli volt ibolyával. „No, mondtam, most fújhatod!”

Tojás

Az ablak alatt, a fáskamránál

Házfelverő kodácsolás van.

Négy tyúkanyó billeg és kárál

Sopánkodó fontoskodásban.

Kotkodács,

Itt van, itt van, megszületett,

Tiszta, fehér, nem is pettyegetett,

Kerek és nehéz, a legszebb fajta.

Érdemes lesz kotlani rajta!

Kotkodács,

Mily csodás!

Megszületett, megszületett:

Egy tojás.

Elhallgatom az ablakon át

A zenebonát

És elnézem a négy anyát,

Milyen lázasan harsonáz

A pelyhes csöpp vacok felett,

Hogy megszületett

Az értelem, a folytatás,

Az új tojás.

Egy tyúktojás!

Pedig mi lesz belőle más:

Egy kotló-botló bóbitás,

Új búbosokkal összebújva

A régi kotkodács,

S a régi szalma közt megint csak újra:

Mindennap egy tojás!

És ahogy éppen kérdeném magam,

Meghatódjam-e, vagy nevessem,

Fölkacsint félig csúfondárosan,

Félig begyessen

Az egyik bóbitás anyó:

„Jó, jó!

Szép az okoskodás,

De meg fogod tán vallani,

Hogy ez mégis csak valami:

Egy igazi

Tojás!”

(Őszi fecske kötetben.) Kedves eset fűződik hozzá. A Mátyás templomban kellett prédikálnom, közvetítette a rádió. Szegedről a hajnali gyorssal akartam fölutazni, de elromlott a vekkerem, elaludtam, taxival kellett megtennem az utat, nagy izgalomban, fölérek-e. Mire beértem a sekrestyébe, már olvasták az evangéliumot. A sekrestyésfiú meg öltöztetés közben fölnézett rám: „Tisztelendő úr írta azt a tojás-verset? Mert az kérem egy jó vers”. Így indultam a szószékre.

Cserfa a fenyvesben

Alpesi erdő néma hűsén,

Ahol a napfény lábhegyen oson,

Aszkéta fenyvek kórusában

Egyetlen cserfa áll magányosan.

Olyan más, olyan messziről-jött,

Olyan vidámzöld, olyan csupa-lomb.

Melegebb táj sóhaját hallom,

Ahogy a búvó szélnek visszazsong.

De lám, mohos törzsén derékig

Csupa korcs levél, csupa satnya ág.

Csak fönn, a lélegzős magasban

Bonthatta szét szemérmes sátorát.

Hibátlan oszlop karcsú teste,

Homloka csertelen magasba nőtt,

Új idomok vernek ki rajta: –

A cserfaszál formázza a fenyőt!

Mondd, te magányos koszorús,

Minő sors ez: fenyvek közt árva csernek?

Befogadnak maguk közé

Ezek a titokzatos fejedelmek?

Elfogadnak testvérökül?

Néma lényüknek megosztják-e titkát?

A hallgatás misztériumát

Lassult ereid már magukba itták?

Már benned is otthon a csend?

Mikor az erdőn esti szél dorombol,

Nem jönnek el kísérteni

Napos tisztások, langyszellőjű dombok?

Vagy választott vagy, és az ég

Mindkét áldást fejedre harmatozta:

Lettél a rengetegek mosolya,

Anyaföldedért felszökő zsolozsma?

Azt gondolják róla, hogy szimbólum. Azzá lett, de valóban láttam.

Szénaillat

Októberi rózsák

Piroslanak az októberi rózsák,

Széltől, madártól zsongnak a fakó fák,

A szökőkút csorog, akár a jóság.

Bennem is, bennem is, félénk dallamok

Borzolgatják a lomha őszi prózát.

Elálldogálok egy árvácska-ágynál.

Mondd, árva szívem, merre, mire vágynál?

Mi az a dallam, ami benned vájkál?

Messze van, messze van, minden messze van,

Az is ami volt, az is amit várnál.

Nézel az égre? Az a piros felleg

Immár csak emlék: nap-vissza-lehellet!

Ülj meg a békés szomorúfűz mellett.

Békesség, békesség, békés öregek

Bölcsek mosolya, immáron az illet.

Pereg a levél és pereg az óra.

Jön a november, a dér meg a bóra.

Jobb lesz, gondolj a decemberi hóra.

Neked is, neked is, holnap, úgy lehet,

Neked is fúvatnak takarodóra.

Hadd fúvassanak! Tudom, az is szép lesz!

Érett sziromnak lelengeni édes.

De míg bennem a dal fecskéje fészkes,

Hadd szálljon, – hadd fájjon: a tearózsát

Idesimítom ajkam melegéhez.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) Szeged, Újszeged, liget. Ott volt akkoriban egy nagyon szép rózsáskert, a legszebb hely Szegeden, sűrűn jártam oda.

Ojtovány

A percet, amikor megláttad

A boldogságot,

A szíved közepébe plántáld,

Mint egy mennyei ojtoványkát,

S virrasztva ápold.

Húsodból hasíts neki háncsot,

Hisz oly parányi!

Ójad széltől, heves sugártól:

Kényes hajtás, nem tud akárhol

Otthont találni.

Ha nem akarna megeredni,

Ne sírj utána.

Tudd meg, úgyis hiába várnád:

Tévedtél, nem a te palántád,

Más ég leánya.

De hogyha látod, hajtáskái

Hogy telnek, élnek:

Szájadban hordd a cseppet rája:

Ez az a zöld, amelyik állja

Fagyát a télnek.

Borongás naplementekor

Közelebb hozzám a vég, mint a kezdet.

Még dús gerezdek

Hintálnak izmos száramon.

A szüretelők fiatalja, vénje

Sikongva jár még mézes venyigémre,

Még idecsalja illatom.

Még szeretem az ablakom kitárni,

Hegyeket járni

Hajlós bokám nem lomha még.

Megkönnyezem az eldobott virágot,

S ha két szerelmest összenézni látok,

Még mindig áldást mondanék.

De néha nincsen íze a gyümölcsnek.

Már néha bölcsnek

És hűvösnek érzem magam.

Sokszor messzének látom már a messzét,

S mint nesztelen fecske a ház eresszét,

Valami olykor megsuhan.

Hajamban több a szürke, mint a barna.

Az évek karma

Belém-belémkap vérzetőn.

Meg-meglegyint a túlnani sötétség,

Mikor az esti nap legördülését

Lesem a hűlő hegytetőn.

Nézem a gyorsan eltűnő korongot,

És elborongok,

De sohasem a múltakon:

Még nem tanultam visszanézni mélán,

A pezsgő pír az esti ég acélán

Nekem még hívó sugalom.

Megyek, megyek az alkonyati fényben,

Piros reményben,

Előretárva két karom.

Mit bánom én, ha nő az árnyék!

Mindent, mindent, ami rendelve vár még:

Fiatal szívvel, akarom.

(Őszi fecske kötetben.)

Nyári eső

Megjött az eső valahára!

Hull, hull kövéren, akár az olaj.

A tikkadt földből felszakad a pára,

Mint egy megkönnyebbült sohaj.

A bújócskázó nap sugára

Durcás-nevető, szürke-zöld.

Az ágon az alma pufókra ázik.

Hogy szürcsöl a pázsit,

Hogy csemcseg a föld!

Állok az almafa tövében

S a pajkos esőt hallgatom,

Amint susogó zeneképpen

Végigcsikland a lombokon.

Arcomon is széles kedvében

Egy huncut csepp végigcsorog.

Kacagva nyalom meg utána a számat:

A földnek, a fának

Testvére vagyok!

Hullámverés

Szélcsend a tavon.

Fenn és a vízen ránctalan az ég.

Egyszerre megzajdul a hullám,

Cserepekre hull szét a tükör,

Nyújtózkodik a tófenék.

A hullámhad rohamra dobol,

Tajtékot hány, mint a harag.

Egymásba torló száz vad vonalon

Rohan az őrült hullám szilajon

S a reszkető parti fövenybe harap.

Két perc az egész. És újra csend.

A tó mosolyra nyitja újra önfeledt szemét.

Csak a megmart parton hever szanaszét

Kivert kavics, kihányt szemét,

Apró, szegény, halott halak.

Mi volt ez?

Honnan ez a kétperces őrület?

Hirtelen szél a víz felett?

De hova lett?

A tó olyan anyásan szendereg,

Akár a bölcsőben a kisgyerek.

Valami nagy hajó

Ment el valahol feneket kapálván?

Sehol egy kémény,

Sehol egy folt a mennybolt kékén,

Ég, föld mosolyog, mozdulatlan, békén,

Mint alvó lányka szénapárnán.

Ó nyughatatlan buborék,

Sejted-e, mitől remeg a Fenék?

Pici hullám örök tavaddal:

Áradj te is az áradattal,

Ragad, ragad az ősdagály.

Hunyd le a szemed áhítattal,

Hadd játszadozzon tarajaddal

Tüzes csodát a napsugár.

Szürke dal

Csupa szépség és csupa szomorúság

Ez a vidék.

Fekete kő és barna lomb fölött

Az ég is szürke-kék.

Szürke utak és szürke háztetők

És szürke nagy cicák.

És dorombolni kezd a szívemen

A szép szomorúság.

Itt élni sem, itt halni sem,

Csak álmodozni jó.

Csak üldögélni csendesen,

Mint békés vén apó,

Öreg paraszt, elüldögél

A padkán és pipál,

És a fülébe duruzsol

A ringa félhomály.

Csak üldögélek csendesen

A zsongó völgy felett.

És minden olyan messze van:

A völgy, az emberek.

Oly messze élet és halál,

És én is, én magam,

Lelkem, a régi lüktető,

Az is oly messze van.

Ki voltam én? Mi voltam én?

Ki mondja meg nekem?

Valami kötél elszakadt:

Elment az életem.

Elszabadult és nyomtalan

Az űrben elbolyong,

Mint a nehéz köd-ég mögött

A néma napkorong.

(Belgium, Ardennek)

Az Ardennek szürke, vasszínű hegyek. Nyomasztó érzés járni köztük.

Ezüst híd

Csilla könnyű párafátyol

Koszorú az ormokon.

Ring a vízen, ring magától,

Hintatestű csónakom.

Álmodozva, ringadozva

Kél a hold a hegytetőn,

Színezüstjét szétporozza

Vízre, partra reszketőn.

Rám, elém, hajóm alá foly

Hűsen izzó láncezüst:

Híd remeg a holdi távol

És a csónak orra közt.

Muzsikálva mosogatja

Ringatózó láncait.

Éji lelkem bontogatja

Gúzsbadermedt vágyait.

Menni, menni! – sugdogálja –

Jönnek érted álmaid.

Menni, menni, messzi tájra,

Más világba: vár a híd!

Mindig fényre, fölre vágytál,

Kész a palló: nosza, menj!

Odafenn – ki tudja! – rád vár

Csodaföld és csodamenny.

Szállni, mint a tiszta szellő,

Ez volt mindig sóhajod,

Rá-se-lépő, úgy-szökellő

Lábbal, mint az angyalok.

Könnyen, mint a kisded-álom,

Mint a nem-kérő ima:

Most suhanhatsz holdsugáron,

Itt az égiek nyoma!

És ha felhő száll a habra,

És a fényhíd elborul,

És a hold – az égi labda –

Ha előtted elgurul:

Semmi, szállj csak, útfeledten:

Szállni, menni, lengeni,

Önfeledten; véghetetlen,

Föl, föl, ez az isteni!

Encián

De jó itt lenni, ilyen mese-távol

A velem-egy, az untig-egy világtól,

De jó itt, túl az óperencián!

Ahol nem tudja, ki vagyok,

Csak a szellő, mely fülembe gagyog,

És lábamnál a kékszem encián.

A csigaházból ó be jó kibújni,

Amelyben örökszomjú énem ujjnyi

Megnyomorított csiga-torza él.

Már nem is vagyok más talán:

Csak tiszta test, akár az encián,

És lélek, mint a fenyvesormi szél.

Radnóti Miklós szerette. Idézi is az ötvenéves születésnapomra írt versében.

Ünnep

Borongó fenyőfák alatt

A nyirkos erdőn végigsimogatnak

Legszéléről a lángoló nyugatnak

A legutolsó sugarak.

És fölgyúlnak a kérges sudarak,

Mohette kövek, zörgő tobozok,

A haldokló füvek is földerengnek.

Oly ünnepélyes ez az óra,

Mint mikor egy haldokló szentnek

Homloka felett föllobog

A glorióla.

Sirály

Szálló sirály,

Ki hangtalan lebegsz a mérhetetlen kék felett,

Fehéren, mint szentáldozás utáni lelkiismeret,

Hadd nézzelek,

Amint suhansz a langy szellőn a kis hajóval,

Kitárt szeplőtelen kétszárnyú lobogóddal:

Láttodra bennem felgügyög egy lélekaltató dal.

Ó meg ne szólalj!

Ne halljam karmos károgásodat:

Ó hadd maradjon messze még a harc, a vágy, a gondolat,

Hadd ringatózom még, ezüstbe kék mennybolt alatt,

Ezüstbe-zölden zsongó tengerágy felett,

Akár a bölcsőben a kisgyerek,

Ki boldog-boldog-öntudatlan szendereg

És álmában is mosolyog és gőgicsél.

Ó hagyjatok, hagyjatok engem

Szálló sirály módjára lengnem,

Hadd ringasson a boldog végtelenben

Az óceáni szél!

Teleki Pállal jöttünk haza Stockholmból, és ezt a tengeren írtam Dánia és Németország között.

Hanyatló hold

A hold az égen úszik.

Szemem utána kúszik.

A csillagokat számolom,

Számolom tízig, húszig.

A völgyre lomha pára

Ülepszik éjszakára.

Nyirkos szaga idáig ér,

Belep tán nemsokára.

A hold hanyatlik egyre.

Kúszik a köd a hegyre.

Hűlő holdvilág életem

Mikor és merre megy le?

Hold, állj meg a hegyélnél!

Köd, hátha el sem érnél?

Most mondom még a vesperát,

Még messze van az éjfél.

Még fiatal az este,

Még harmatát hadd esse,

Hadd sírja el szép könnyeit:

Holnap, ki tudja, lesz-e?

Bárányfelhők

Pacsirta szól.

Szivarom füstje száll.

A domb alól

Bukdácsol a barika-nyáj.

Csilingel a táj,

Barigyapjas az égbolt.

De rég, de rég volt!

De visszafáj!

Pacsirta szólj,

Bodorodj, szivarom füstje!

Hűlő hamuból

Foszló emlékek ezüstje.

Bari-nyáj, muzsikálj,

Zsongj, zsongj, puha égbolt.

De szép, de szép volt!

Ne bánd, ha fáj!

(Őszi fecske kötetben.) Ez is pontos kép egy látványról. Kétszer tartottam hallgatóimmal esztétikai teszteket az egyetemen, az egyiken ez volt az irodalmi példa.

Kakasszó

Kukorikú, a kakas trombitál,

A sarkantyús ébresztőt intonálja.

A függöny sarkát futri szél cibálja,

És incselkedve be-bekandikál

Fitoska napsugár.

Kukorikú, kukorikú:

Bizonykodik a bolondos kakas.

De amikor az álom oly nyakas,

Édes és furcsa és tejillatú,

Akár egy kisfiú!

Egy pendelyes rózsás gyerek:

A paplanodra hentereg,

Bohó játékod űz veled,

S te fekszel, lomhán, édesen és fájón,

Tűröd, paskoljon és cibáljon,

Csak el ne szálljon!

Egy jámbor kakas a társszerző.

Havasok

Sütkérezem a Pfänder-ormon,

Ezer méter a föld felett.

Komolyan hullámzik elébem

A fenyves, lomha zöld kelet.

Túlnan a nyugat pára-kéken,

S ezüstösen a magasok,

És messze-messze megcsillannak

A háromezres havasok.

Bizsereg a tó gyenge bőre,

A lágy nap olyan ringató.

A langyos szellő elbabusgat,

Hintál a lelkem, mint a tó.

A három ország létzsivajja,

Mire idáig felszüröng,

Akár a dajka zümmögése:

Még mélyebb tőle fenn a csönd.

Erdőmorajba, szélbe, vízbe

A lelkemet szétoldozom.

Visszasimul a mindenségbe

Mámoros mikrokozmoszom.

Az én tragikus érverése

Egy pillanatra nem sajog.

De minden meredélyek túlján

Virrasztanak a havasok.

Mint bölcs kutya a küszöbön

Nyárdélutáni lankadat.

Heverni vágy a lomha tag,

Nyújtózkodik a lélek is,

Eresztékei oldanak.

Szunyókálgatni, egyedül,

A fekvőszékbe beledűl

A test. A csend bizsergető

Hallgató-nótát hegedül.

Mint bölcs kutya a küszöbön,

Félig hunyt szemmel feküszöm.

Nem is tudom, hogy én vagyok:

Csak érezek és tükrözöm.

Szívom a dajka meleget,

S a dunna-lágy felhők megett

Visszahunyorgom huncutul

A kandikáló kék eget.

Hűsen és aranyon

Lebeg a hold hűsen és aranyon

Három véznácska törpe-nyárfa lombján.

Így ül a lelkem, hűsen elborongván,

Halovány múltakon.

A holdvilági csend szívembe zsongván

A holdvilágos végtelenbe fájok.

És fönn és benn, hűsen és aranyon

Derengenek a névtelen homályok.

Pirongató

Meglendül a tárcsa,

Elmordul a gép.

Sirály rikácsa

Szívembe tép:

Rekedtre kiáltja:

Eljár, ami szép.

Mit írtok a habra,

Ti tétova felhők?

Mért zúgtok a napra,

Ti alkonyi erdők?

Ügyelj magadra,

Ne sírj, te felnőtt!

A másik esztétikai kísérlet és tárgya.

Szénaillat

A mézillattól mámoros mezőt,

Méhikék, pillék zsongó kánaánját,

Tegnap hajnal előtt

Hosszú haldokló rendekbe kaszálták.

Se baj! Ne sajnáld! Így a jó:

Így születik a szénaillat,

S a szénaillat örökkévaló!

A Paradicsom illata

Játszadozott a kábult emberekkel

Egy nap, egy éjszaka.

Aztán behordták zörgő szekerekkel.

Mezők virága, egy napig nyíló!

De minden szépet visszaillatoztat:

A szénaillat örökkévaló!

Ha lépteden majd csikorog a tél

És didereg az esthajnali csillag:

Akkor is él,

Akkor is melegít a régi illat.

Fű, mámor, élet: illanó,

De illata az Istené:

A szénaillat örökkévaló!

Bregenz fölött a hegyoldalon keletkezett.

Túl a borókán

Túl a borókán

Fönt, fönt a hegygerincen

Túl már a lombok s a boróka övén,

Se baj! Ne sajnáld! Így a jó:

Borzongatón közel a csúcshoz,

Ahonnan már jólesik visszamerengeni

Messziről még integető melegére a völgynek,

De a szem már idegesen tapogatja a sziklaéleket:

Szakadékok alattomos fenekedését

És gleccserek néma csuszamlásait sejtvén;

Itt, hol különös harsogó szelek

(Amelyek mintha lentről sodornának fölfelé)

Újra, meg újra föltekinteni kényszerítenek

Az anyagtalan kék magasba,

Ahol a szemnek nincsen megpihenni pont,

De visszasiklani mégse tud:

Itt, most, hadd állok egy pillanatra meg,

Fölgondolni és megköszönni

Cicomátlan énekem áhítatával,

Teneked, aki hívtál,

Hogy elhívtál idáig.

A hegyi szabadságot köszönöm:

Hogy lendületeddel nekisegítettél

Átszökkenni a téren és időn.

Hogy nem vagyok kénytelen szőrös hernyó módjára megtapadni

A szem-fül tények ragacsos porában.

Hogy el nem tömte fülem királyi szomját

Emberszabású gépek kattogása

És gépvelejű emberkék csacsogása.

Hogy el nem kábít szivárványos fényreklám villitánca

Felhőkarcolók tornyai felett

És eszme-fellegvárak ormain.

Hogy kikapaszkodhattam az Isten levegőjére,

Tudós és tudatlan babonák kazamatái közül,

Osztályok, pártok, iskolák ablaktalan páncéltermeiből;

Átbújhattam a filozófia világborító hálójának

Gordiusi bogszemei közt,

S itt nyújtózhatnak lelkem zsibbadt izmai

Áttetsző kékje alatt az értelmes csodának!

Ó látomás!

Boldog szabadsága a nyughatatlan hatolásnak,

Boldog teljessége az akadálytalan ölelésnek!

Ó végtelenen szabadult énem!

Milyen alázattal érzem idefönn

Testvérvoltodat a szuverén nappal,

Amely a látszatokon túli magasságból

Jónak és rossznak pókháló szőttesén át

Az ember-egyet látja.

Harmat vagy, gyöngyöző, eső vagy, öntöző, lágyhideg hópaplan, melengető,

Szépnek és rútnak, kicsinek és nagynak, fehérnek, feketének:

Érlelő, éltető, nőttető.

Mit neked, áradó életnek, kicsi és nagy, fekete, fehér!

Egyet akarsz és egyet munkálsz:

Érjen és nőjön minden, ami mag,

Érjen, túl a borókán.

És szél vagy, könnyű és komoly.

Rigmusod a vonuló nehéz hegyvonalak ritmusait búgja,

És törtető csúcsok dallamától csattogó.

Komoly is vagy, terhes felhők fekete közelétől,

És a havason csillanó napfény mosolyától könnyű.

Ez az életed: lengeni, zengeni,

Havasi szél, alulról fölfelé,

Völgyeken át, hegyeken át, mindenen át,

Annak, aki a minden,

Aki – mint felnőtt ember a visszhang üregéből –

Gyermekmosollyal figyeli belőled

A szót, amit beléd-kiáltott.

(Őszi fecske kötetben.) Ezt a verset akkor nagyon szerettem.

Imádság a hegyen

Itt a hegyen, ahol minden levők:

Menny-kupola, hétágú-gyertya fák,

Kakukkfű-tömjén, hangyakörmenet,

Szóló madárdal és szellő-karének

Egy zsolozsmába olvad fel Tehozzád –

Hozzád, kit megnevezni nem tudok,

De a Te neved minden szó a számon;

Akit keresni hiábavaló,

Mert nem vagy ember-érhető helyen,

De kereslek, mert megtaláltalak,

És aki keres, az is csak Te vagy;

Akinek halló füle nincs szavamra,

De minden szómat visszahangozod,

Gondolatomat, a vérem verését,

És minden szómat Te vagy aki mondod:

Hadd tárom Hozzád én is mindenestül

Veled csordultig-édes lelkemet.

Első szavam a néma bámulat,

Az alázatos mámor: a csodán,

Hogy az útszéli csöpp üvegszilánknak

Engedtetett tükrözni a Napot.

Hogy aki nem is tudom biztosan még,

Vagyok-e hát, és mi az, hogy vagyok:

Tudom és érzem, élhetem a van-t,

A tudhatatlant, átérezhetetlent.

Hogy életem – e gyújtó-villanás,

Megpillantanom alig elegendő

Mind a sok mozgó, fényes furcsaságot,

Ami hozzám ér kívül és belül –

Ez a sikolynyi pillanat: elég

Meglátnom az egyetlen Látomást:

Láthatatlan, időtlen Arcodat.

Hogy tapogató, vaksi ujjaim,

Amelyek még magamig el sem értek,

Fogják, szorítják a Megfoghatatlant

És ölelik és érzik ölelését.

Hogy bennem, ki magamnak szűk vagyok,

Elfér a Fértelen, a Végtelen.

Hogy imádkozhatom: hogy én, a semmi,

Tegezhetem a Mindent és Atyának

Szólongathatom és szerethetem

És kéréseket gügyöghetek Hozzá:

Add meg a mindennapi kenyeret,

És add meg a mindennapi kegyelmet,

Hogy jó lehessek, hogy ember lehessek,

És el ne rontsam a Harmóniát.

A mindennapi szépséget is add meg,

Hogy legyen mindig lehelnem belőle

És szétlehelnem a testvér világnak.

És add meg, add meg ugyanezeket

Minden embernek és minden nap. Amen.

Amen, amen. Ládd, nem tudok én kérni!

Ó pedig mennyit volna kérni még!

Mindennapi bűnök-bocsánatát,

Bűnbánatot és különb holnapot,

Hogy jobb legyek, mindennap tiedebb,

És szeressem az embereket jobban,

S az emberek is jobbak legyenek

És okosabbak már és emberebbek.

Ó annyiért kellene könyörögnöm,

Nagy dolgokért! – de ládd, én nem tudok.

Nincsen szavam: én Téged láttalak,

S oly kicsi minden, ott, ahol Te vagy!

Olyan nem-fontos, ami nem Te vagy!

Elvesztegetett minden szó nekem,

Mely nem egyedül Tégedet dicsér!

Ó engedd, engedd csak azt mondanom,

Amivel lelkem színültig tele:

Az egyetlenegy boldog dadogást:

Hogy vagy, vagy, vagy, ó milyen nagyszerű!

Hogy énnekem vagy! milyen édes, édes!

Hogy Te vagy, nagy vagy, szép vagy, jó vagy, szent vagy!

A szégyen és a fájdalom vesékig

Hasít belém, hogy másra is fecséltem

Szép életem felséges perceit

És el nem óvtam fukar-boldogan

Teneked és nagyságod énekének.

Ó engedd legalább már ezután

Összefognom egyetlen markolással

Parányi létem minden pillanatját,

Az áhitat, az ihlet illanatját:

Eggyé szorítni széthulló magam,

Oly földetlenné, olyan súlytalanná,

Hogy visszasóhajts, föllehelj magadba,

Belesóhajts, elhaló dallamot,

Az Örök Zengés egységébe. Amen.

(Őszi fecske kötetben.)

A magányosság toronyablakából

Őt, aki túl képzeletem heroikus mennykupoláján

És gondolatom illattalan űrén

Ül a Centrum mozdulatlan trónusán

Egyetlenül,

Soha még ilyen fogható nappali fényben,

Ilyen érzett-élőn meg nem láttam,

Mint amióta meglegyintett engem is a jéglehelletű szél

A magányosság tragikus toronyablakában,

Ahová felverekedtem magamat vakmerőségemben,

És ahol most lihegek és borzongok, ülvén

Egyedül, emberül.

Hiszen ismertem addig is én és szólogattam naponta hétszer

Testvér sokakkal, mesterpálca ütemére:

Édes volt litániázni milliókkal egy imát,

Egy-emberül.

De tudtam, mindig tudtam, hogy kevés ez,

Hogy valami nincs még benne velük-dalomban,

Egy új dallamnak kell születnie még:

Amit éntőlem akar az Isten,

Magamtól, egyedül.

Megvan a dallam. Nehezen született csecsemőként

Dadogni tud csak és sírni szegényke.

Meg nem érti senki más a csepp idomtalant,

Csak ő egyedül.

Aki a néma halat is érti,

Akinek dallam a vicsori orkán,

Ő engem is ért, és én is értem őt,

Akkor is, amikor mennydörög emberevő elemek torkán

És dadog a törvény keserű dobszavába nyelve:

Vérembe zúgja szavát és vesémbe,

Félreérthetetlenül.

Ó pedig azóta kegyetleneket követel rajtam!

Meredek a torony és kísérteti szélben ide-oda hajlong.

Embertelen, fojtogatós emberkének idefenn

Szál-egyedül.

Melegebb és otthonosabb volt ott, ahol a többi,

Úgy, ahogy a többi:

Törvénytudóktól tanulni a törvényt,

Nem lenni felelősnek,

Kerülni az ugrást, a különt, a kalandot,

Hasonlítani, emberül.

Most a határtalan horizon figyeli mozdulásom,

Még a lélegzetem is visszhangot ver a végtelenben,

De válasz nem jő szómra, ítéleti csend

Borzong körül.

A magányos Igazság arca előtt állok

Magányos igazammal,

Meztelen mellel,

Ám ő, egyedülvalóságának iszonyú távolából,

Meghitten néz a szemembe,

Egyedül, emberül.

Ezek azok a versek, amelyekben megpróbáltam megfogalmazni azt, amiben azt hiszem, hogy saját vallásos élményem különbözik a másokétól.

Vízválasztó

(1936. júl. 12.)

Úgy állok itt, Uram,

Örömömben és szomorún:

Se aranyom, se tömjénfüstöm,

Se kenetem, se koszorúm,

Még csak egy árva gerlém sincsen,

Hogy felajánlnám, mint tőlemvalót.

Könyörgök: végy el így, amint vagyok.

Ó, nem indultam így!

Feltarisznyáztál pazarul:

Csak dobbantottam, s ami kellett,

Előtermett a föld alul,

Virág közt jártam, friss vetés közt,

A dús határ mind nekem állt,

Huszonöt termő boldog éven át.

Szürcsöltem, mint a bort:

Amivel test és szellem itatott,

Szépség harmatát, jóság mézét,

És nektárt is: áhitatot.

Ittasultam a kegyelemtől,

S a szárnyas szó magam fölé ragadt.

És minden elfolyt, mint a zuhatag..

A hét bőév után

Most rámborul egy óriási csend.

Ami hang volt az életemben,

A tűnő árral velement.

Kiáltanék, tapogatóznék,

Keresném: mi maradt velem,

Keresném magamat, és nem lelem.

Most már nagyon tudom:

A sok jóból semmi se volt enyém.

Csak átzizzent rajtam a szépség,

Mint a szellő a jegenyén,

Csak átsuhant rajtam az élet,

Mint a dróton az üzenet,

Rostán a víz, árnyék a föld felett.

Vízválasztó vagyok:

Jobbról-balról a sok forrás lefolyt,

S én száraz kőnek itt maradtam,

Színtelen, mint az égi bolt.

Szép, jó köröttem most is minden,

Csak én se szép, se rút, se jó, se rossz:

Alaktalan, akár az ős kaosz.

Nincs bennem annyi én,

Hogy elszégyellném szürkeségemet:

Tehetetlen vagyok a jóra,

És lázadni is ellened.

Ágaskodva sem érem el, hogy

A bűn sarkát érinteném:

Még a bűneim, még ők sem enyém.

Ez és csak ez vagyok:

A végső, a tátongó semmiség.

Ó milyen jó idáig lennem:

Így, így vagyok csak a tiéd!

Most mindenestül rád maradtam,

A mindenre a semmiség.

Van-e, ami így összeillenék!

A tompa kő remeg,

Sötét méhében mozdul valami,

A mélységből elmondhatatlan

Pihegéseket hallani!

A világosság és az élet

Foganni akar odalent:

Uram, a kaosz utánad eseng.

Vajúdik és kiált:

Szomjúhozom a második Legyent,

Amely a közönyös anyagból

Új istenalkotást teremt.

A szót, amelyből megszületve

Új embert hozhatok eléd,

Aki én legyek és aki Te légy!

Ez is ilyen. Van ezekben egy nagyon távoli Kierkegaard-hatás. Az az alapbeállítás, hogy Isten minden, és az ember semmi. Persze nálam nem egészen ugyanaz, de ha nem olvasom Kierkegaardot, akkor aligha ebben a formában születik meg.

Közelebb a kékhez

Kidőlt-bedőlt kápolna áll mohverte kő fején,

Ködben sunyító völgy felett.

Fekszem hanyatt a hegytető gyíkzöld gyepén,

Fölöttem elsikamló fellegek.

Leintenek hozzám és prédikálnak:

Előre! nincs itt állandó lakásunk!

A szerzetes fenyőfák orgonálnak:

Föl, föl, föl, nincs idelenn maradásunk!

A patak olvasója rám-imádkoz,

És a havasok áhitatja töltöz.

Ó, közelebb vagyok a kékhez, mint a zöldhöz,

Valóságnál az örökkévalósághoz.

Köröskörül kemény hegyek kicsorduló-zöld oldalán

Hordják a szénát.

Így hordja, hordja hegyi ember, hegyi lány

Egész kis életén át.

Lent a falucska: jámbor emberek

Százesztendős tempóban élegetnek.

Túl a hegyen a város sistereg,

Habszennyes katlana buborék életeknek.

Fölötte sajgó drótokon az őrjöngő történelem kiáltoz:

Gyilkol kés, ágyú, gáz; pénz, csók, dal, eszme mérgez.

– Én nem vagyok itt! Én messze vagyok! Közel csak az éghez, az éghez,

Az örökkévalósághoz.

Megálljatok zarándok fellegek:

Tudjátok-e merre szálltok?

Ti zöldkámzsás fenyősereg,

Kinek a zsolozsmátok?

Mitől zümmögtök, édes életek,

Legények, lányok, méhek és virágok?

Honnan a tüzes ostor bennetek,

Tébolyult népek, kizökkent világok?

Kérdezzetek, ha nem tudjátok, engem,

A titokoldó Egység mámorosát:

Itt, itt dorombol parányi szívemben,

A valóság, az Örökkévalóság.

Város a hegyről

Hegyen állok, völgybe nézek.

Lenn a város: hangyafészek;

Utak, sínek labirintja,

Mely kígyózva szétszalad:

Egy kitépett lap papíron

Odafirkált vonalak.

Földek, házak: tarka pontok.

És a nagy, sürgő bolondok,

A kéz-lábas emberek:

Nem is aprók: nincsenek.

Fejcsóválva eltűnődöm:

Ilyen hát a hegytetőkön?

Hát az eszme, hát az érzés,

Hát a munka mámora,

Mind az egész handabanda

Rúgkapálás: ekkora!?

Hát ha nézném még föllebbről,

Fellegekből, fény-egekből!

És ha lenne még tovább!

Ó ember-parányiság!

Hát viszont ha mélyre buknék,

Válni hogyha cseppre tudnék,

Mint a hernyó, mint a hangya,

Mint az apró ázalék?

Hogyha az embervilágra

Alulról leselgenék?

Vajjon akkor újra másnak,

Borzadalmas óriásnak,

Kitől futni sincs remény,

Istenségnek sejteném?

Ilyen hát az emberérték?

Itt is, ott is más a mérték?

Futó féreg az úton,

Vagy az Isten óriása,

Képe-mása? Nem tudom.

Ez tán épp az emberérdem:

Mind a kettőt érzem, értem:

Minden összefér velem,

Semmiség és végtelen.

Az ég

Az ég, az ég, amerre látsz,

Ameddig érsz, amerre vágyol:

Az ég, az ég, a kerek ég,

Körülkarol és elhatárol.

Amerre nézel, visszanéz;

Nem oszlik el a négy elemben,

Csak néz, és tükrözi magát,

Tengerben, kútban, emberszemben.

Felhők fölött, szelek fölött,

Csak mosolyog és mosolyog,

Kék és kerek és érthetetlen.

Amikor úgy jön: mennyezet,

Fehér és puha, mint a bárány,

Csecsemők álmai felett

És gázba-fúlt népek halálán.

Máskor fekete és vörös,

És véres villámmal tekézget,

Viharba fojt Kálváriát

És széthulló pacsirtafészket.

Zöld legelőn, zöld temetőn

Felhozza napját mosolyogva,

És esőt ád és harmatot

A jókra és a gonoszokra.

Mi ez a kék egyformaság,

Ez érzéketlen bura csöndje?

Nincs a felhők közt indulat?

Nincsen a létnek lentje-föntje?

Mi ez az ég? Vagy nincs is ég,

Csak én látom a fellegekbe,

Embert, értelmet akaró

Magamba és a mindenekbe?

Vagy túl a kékség közönyén,

Túl a csillagok tündököltén,

Túl ember-ész-ítéleten:

Ott virraszt a Központi Törvény?

Köd a Pilátuson

Ködben állok a Pilátus ormán.

Lomha tenger, szürke, mozdulatlan,

Nincs se part, se csillagok, se kormány:

Óriási alvilági katlan.

Rámborong a mindenség borúja.

Nincs a szemnek még irányt se lelni:

Hol kezdődik a menny domborúja

S hol a mély, a harmadfélezernyi.

Fel-felcsukló zokogásként reszket

Fel a mélyből egy tehén kolompja.

A magasban egy irányavesztett

Szírti sas rekedt jaját sikongja.

Bent a házban, egy halomba zárva,

Egy vonatnyi borzoltkedvű vendég.

Ki morogva, ki fecsegve várja

A szökött nap hátha-visszatűntét.

Esznek, isznak, nem is látnak engem,

A világköd fenségét se látják,

A borongó másvilági csendben

Megsuhamló Istenarca fátylát.

Nem hallják a végtelenbe ködlő

Óriási szárnyak néma röptét,

Megborzongva, mint az árva költő,

Akit ujjal illet az öröklét.

Hetes fogat

Azt mondod, hogy én jó vagyok,

És könnyű nekem, mondja hozzá sóhajod.

Hogy én vagyok a szerencsés kivétel,

A fekete hollók közt a fehér,

Hogy jól jártak a csillagok fölöttem,

Amikor megszülettem,

És ezért nekem érthetetlen

A keserűség, a bukás, a kétely,

A rossz, a bűn, az ádáz, a kegyetlen

Szenvedély.

Tudod, mit hoztam?

A részességet minden rosszban:

A hét főbűn és hétszer-hét egyéb

Mellékbűnöcskék mind bennem tanyáznak

Az első óra óta otthonosan,

Hogy megízleltem kegyetlen kegyét

A boldogtalan ésszel-akarásnak.

Tudod, mit hoztam

Az ismeretlen örökségeként?

Idegszálakból épült kényes ént,

Nem is egyet, nem is kettőt, de százat.

Egy részük szundikál és baljós arccal ásít,

De hánykolódik és morog a másik,

Mint a kitörni készülő rabok.

És jönnek sirokkós napok,

Hogy ordít valamennyi s a börtönrácsra lázad

És fenyegeti csóvával a házat.

És én egy vagyok minddel.

Ha lelkembe tekintel,

Magadra köztük hamar rátalálsz,

És a többi kavargó én között,

Amelyeken szemed fölütközött.

Amik neked különség és kivétel,

Magára lelne kutató szemével,

Visszatükrözött életével

Vagy hét-embernyi más.

Hát én ne értenék?

Amikor ez az egy a küldetésem,

Hogy az embereket megértsem,

Hogy legyek a kristályszem tófenék,

A hét forrásból gyöngyöző,

Eget és embert visszatükröző!

Hétszerhét-színű szivárvány vagyok,

De ez a sok szín úgy-úgy összekavarog,

Hogy messziről: egy és fehér.

Te jónak hívsz ezért?

Fehér összhang, harmónia:

Attól fehér – úgy gondolod – a lelkem.

Nyugodt egyensúly, megbillenthetetlen,

Ez volna bennem. – Ó elérhetetlen

Isteni összhang, ki lakol egekben,

Bírhat-e téged az emberfia?

Én nem tudom. De akik itt a földön

Viselik ezt az angyali ruhát,

Azok fehérét én már fel nem öltöm:

A kisgyerekek és nagy ostobák.

Az együgyűek, szentek és nem-szentek,

A még-nem és a már-nem emberek.

De akiben forr ész és képzelet

És zsong a vér és borzong az ima

Az nem ismer zajgás-nélküli csendet.

Tudod, mi az emberharmónia?

Megmondom a magam harmóniáját.

Képzelj el vaskaput, melynek kívül, belül

Két mindenképp egyforma erejű

Haragos ember nekiveti vállát,

És úgy feszítik, úgy megráncigálják,

Hogy majd megpattan izom és halántok.

Egy pillanatnyi pillanatra

Engedjen egyik konok akaratja:

Pattan a zár és szakadnak a pántok,

És zuhanás lesz és emberhalál.

Ez a kapu az én harmóniám,

És most képzelj el a két oldalán

Kötélnyi izmú óriásokat,

Nem is kettőt: két vállközös hadat, –

Jaj, ha az egyik lankadni talál!

De te azt mondod: minek a verejték?

Ez a konok vívódás mire jó?

Aki erős, hadd fújja el a gyengét,

Pusztuljon, ami pusztulni való.

Mért nehezíteni az életet?

Aki egyszer igenre született,

Az meg se lássa a nemet,

És akinek tagad a vére:

A mindenség merev szemére.

Daccal nézzen farkasszemet.

Ó, milyen édes volna menni,

Amerre szívem mondaná: eredj!

Előre, bátran, mint a kisgyerek,

Amerre húz a napmeleg,

Amerre a madár csereg,

Amerre a szellő futos,

És lenni jó vagy lenni rossz,

De lenni egy!

Kicsorduló kedv és fitos szeszély

És pillanat amit beszél,

Amit rendel korbácsos szenvedély,

És amiért vonít a vér:

Ártatlanul azt tenni csak,

Szép kisgyereknek lenni csak,

Csorgó gyümölcsöt enni csak,

És minden másra lenni vak!

Vagy lenni, mint a puszták remetéi,

Vadakkal hálni, gyökerekkel élni;

Ciliciummal, szeges ostorokkal

Harcolni testtel, rontó démonokkal,

Virrasztó bőjttel, imával elölni

Mindent ami test, mindent ami földi,

A szeretetnek tüzében elégni:

Élni csak annak, ami bennem égi!

Kemény beszéd?

Megborzongatja az ember szívét?

Mégis, még az is könnyebb lenne annál,

Mint kisebbé konyulnom enmagamnál.

Oly gyenge, olyan nyomorult vagyok,

A magam súlya nehezétől

Majdcsakhogy összeroskadok,

És mégis: elejétől

Egy töméntelen törvény virraszt bennem:

Nekem nem szabad és én nem tudok

Csak egyikemnek lennem.

Lásd,

Nekem ezt a hét szilaj óriást

Kell egy igába vennem.

Én nem tudom, van-e a földön jóság,

És harmónia van-e idelenn,

De a szépség és az erő: valóság

És gyönyörűség: ez a küzdelem!

Fönntermeni a hetes fogaton,

Amikor szilaj hét-sörénye-rázva

Már-már rohanna széjjel a világba,

Megállani fönn, a kemény bakon,

Csuklód körött a gyeplők csókja forrva

Belevágni a pataverte porba,

Izzó küllőn, tajtékos zabolával,

Ostoraid fennvijjogó dalával

Szállni, amerre lelked vágya lendül,

És érezni, hogy új erők ragadnak

És átadni magadat a végtelenbül

A végtelenbe sodró Akaratnak.

Nem szokás ennyire mélyen magába ásnia egy poétának. Ezek a nagyobb terjedelmű és igényű istenversek egy mondanivalónak ábrázolásai. Majd minden évben van egy.

Az Isten fiatal (1940)

Cinege

Cinege

Kertünk bokrán cinege, cinege.

Szobámba behallik éneke.

Asztalom mellett olvasok,

Asztalomon könyvek, hírlapok.

Értelek, pajtás, cinege, cinege!

Azt fütyörészed: „Minek-e? Minek-e?

Tisztes a munkád, szereted, szereted,

Az ágyad fejénél feszület, feszület,

Nem elég ennyi? Mire több? Mire több?

A többire hékám fütyülök, fütyülök!”

Igazad van, pajtás, cinege, cinege,

Egy fütty az ember élete.

Egy pici fütty az életem,

Elég az gondnak, hogy szép legyen!

Elég az gondnak, hogy jó legyek.

Mindenkinek, amíg lehetek.

Mire nekem bánnom, – igaz-e! –

Bolond-e más vagy gonosz-e?

Ember öröme, panasza

Úgyis az Úristen igaza.

Feneketlen a világ feneke,

Igaz-e, pajtás, cinege, cinege!

Egy az igazság, kicsikém,

Egy az okosság, tudom én, tudom én:

Vagyok-e Isten gyereke,

Mint te kicsi testvér, cinege, cinege.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) Egyszer sétán az előttem haladók énekelték azt a műdalt.

Csitt!

Ring a tó és reng a tón

Álmodón a bárka.

Kinn a parton ríkatón

Cserreg egy madárka.

Ring a lelkem, mint a tó,

Dajka-ujjú szellőn.

Minden olyan biztató,

Békesség-lehellő.

Csitt te, csitt te bús madár

Odakint az éjben!

Most az Isten muzsikál

Ily halálos szépen.

A dalok közül való, ezeket nagyon szeretem.

Felhők, felhők!

Felhők, felhők,

Suhanó felhők,

Alkonyi-komolyak, esti-lilák!

Szállnék veletek!

Vigyetek, vigyetek!

Felhők, felhők,

Rossz a világ!

Felhők, felhők,

Nyugtalan felhők,

Zivatar-kékek, szélbe-zilák!

Úgy-e máshol,

Szélelnyugováskor,

Még más, úgy-e más,

Úgy-e szép a világ!

Csemete-ákác lombon át

I.

Csemete-ákác lombon át

Felhő-pihék.

Felhőcske-hasítékon át

A kondor ég.

Mi van a dombor ég fölött?

A semmi űr.

És mi van a semmiség fölött,

És még azon fölül?

II.

Legyez a lombos pillanat,

Mély-kék a csend.

Mi sír a lombos szín alatt,

Ha elpihent?

Mi sír a lompos szív alatt,

És azon is belül?

Hallod, hogy nő a mély dagály,

Amelyben élet és halál

Cseppenként elmerül?

(A kettős végtelen kötetben.) A Bodeni-tó partján született.

Pocsolya

Csendes eső csordogál,

Köves úton folydogál.

Szomjas utat az angyalok

Locsolják.

Ahol eddig keréknyom volt,

Csupa pici pocsolyák.

Morogják a szekerek:

Süppedt kerék nyekereg.

De sikongva járnak rá a

Gyerekek,

Pocsolgatnak, locsolgatnak

Maszatoska tenyerek.

Dörmögnek a bácsikák:

Csupa mocsok a világ!

Verebecskék teleisszák

Magukat,

Becsípetten billegetik

Kettéálló farkukat.

Hűvös tócsavíz felett

Bólogató este lett.

Tócsavízben ezer csillag

Hunyorog.

Keréknyomból ezer szemmel

Nevetnek az angyalok.

(Őszi fecske kötetben.) Dél-Tirolban egy magányos szállodában voltam akkor.

Tiszavirág

Szint' áll a folyó libegése,

Hullámot alig vet a mély,

Alig érzik a szél pihegése,

Az ég is, a föld is alél.

Mondd már, tétova szívem,

Mért borzol e csókpuha szél?

Engedd el a rúdat, a csónak

Járását ismeri már!

Nem tudsz-e örülni a jónak,

Míg lángol a dél meg a nyár?

Nézd, hogy táncol a vízen

A sok pici percnyi bogár!

(Őszi fecske kötetben.) Ez végre szegedi vers.

Felhőgomolygás

Alabástrom felhők körmenetje

Húzódik a kék egen keletre.

Közepettük fátyla ezüst selymén

Átragyog az arany nap, a Szentség.

Ájtatosan, némán úszdogálnak,

Nem is felhők: kincses karavánok.

Legközépen, ringó teveháton,

Királylányt rejt mennyezetes sátor.

Látom is a sátor nyilatán át

Kivillanni habos pici lábát.

Olyan fehér és olyan parányi:

A dromedár letérdel imádni.

Lompos állat, nem is dromedár tán:

Réztarajú háromfejű sárkány.

Veres torka mint a pince tátong,

Most falja be a szép napvilágot.

Ahol elnyúlt, gyöngyös puha páston

Selyemsubás, aranyhajú pásztor

Teregeti bari borzas nyáját.

A karámnál kis angyalok várják.

Kis angyalok, fürtösek és furcsák,

Fitos arcuk egymás fölé fúrják,

S résein a foszló felhőrácsnak

Hempergőzve ki-kikukucskálnak.

Farkasszemet néznek a felhővel,

Mely a hegyen morgolódva jő fel.

Mondanak egy Miatyánkot érte:

Hogy a földet semmi baj ne érje.

(Őszi fecske kötetben.)

Fakereszt

Kékre mázolt deszkabódé,

Benne durva feszület,

Adj ma is, mint annyi másszor,

Áhitatot, ihletet.

Kontár ujjak faragdáltak,

De nem kontár áhitat,

Mely az erdőmélybe plántált

És örökre itt maradt.

Őzikék rátarti népe

Hajnalonta erre húz.

Rigó surran, harkály koppan,

Hogyha szól az Angelus.

Reggel-este jő a hangya,

(Fürge kolduló-barát)

És lerakja lábaidnál

Izzadása zálogát.

Üldögélek elmerülve

A csöpp deszkazsámolyon,

Míg a hegyi legelőkről

A kolompszó rámborong.

S a rigóval, a kakukkal

Egyetértve, mint iker,

Dúdolom a dallamocskát,

Mely szívemben csiripel.

Ó ha versbe kottázhatnám

Ezt a szótalan imát,

A térdeplő természetnek

Ős gregóriánumát.

Bár ezt búgná béna szívem

Akkor is, ha meghalok,

Mint a nyíló felhők szélén

Felkönyöklő angyalok.

(Őszi fecske kötetben.) Ez is Fieből való, ott az erdő közepén laktam.

Mint a fű a szélben

Könnyű felhők fenn az égen,

Mondjátok meg,

Merre volna mehetnékem?

Bárányfelhők, aprószentek,

Mondjátok meg,

Honnan jöttök, hova mentek?

Jődögéltek, mendegéltek.

Mondjátok meg,

Mért, hogy annyit kérdegélek?

Mért nem tudok ülni szépen,

Lengedezni

Szótlanul, mint fű a szélben?

Erre hintál, arra hintál,

Sorsán túlra

Kerekedni nem kalimpál.

Szőkepihés csepp fűszálam,

Ó be szép vagy,

Ó be nagyon bölcsebb nálam!

Rikkant a rigó

Csodaszép reggel! Rikkant a rigó.

Érik a dinnye, élni jó!

Érik a dinnye, csorog a méz.

Ki amit szeret, arra néz.

Csűrre a gazda, sarjúra ökre;

Szegény, aki éhes, dinnyére, tökre;

Pántlikás lány után nyalka legény.

Hát, Uramisten, mit szeretek én?

Mindent, amit elnyílt két szemem lát:

A napot, a lombot, a lomha Tiszát,

Kemény munkát és lágy kenyeret.

Mindent, mindent, mindent szeretek.

Egyebet magamnak nincs is mit kérjek:

Csak tiszta lehessen test és lélek,

Legyen kit szeretnem, legyen mit ennem,

És el ne fogyjon a nóta bennem.

(Őszi fecske kötetben.) Szegedi. Mikor ötvenedik születésnapomat ünnepelték a Dugonics-társaságban, akkor olvastam föl, mint legfrissebbet, amely akkor reggel született.

Lila virág

Fut a kocsi, zörög a kerékagy.

Árokparti lila virág, de szép vagy!

Nem ereszti bokrod szememet,

Pedig azt sem tudom, mi neved.

Lábad alatt unottan tovajár

Lélektelen autó, buta nyáj.

Kelyheid a poreső befolyja

Te csak nézed lilakék mosollyal.

Mosolyogva, lilácska, fehérke,

Te csak nézel a földre, az égre,

Poron át is utánam fehérlesz.

Aki lát is, tudom, hogy szebbé lesz.

Őszelő

Rozsdabarna őszi lombok

Hulló pelyhe közt bolyongok

És a hullást hallgatom.

Rozsdabarna bú a fákon,

Barna bánat, őszi mákony

Édessége ajkamon.

Régi módon andalogni:

El-elnézek egy maroknyi

Késve nyíló kankalint.

Zördül lelkem mély avarja,

Hogy az őszi szél fanyarja

Hűvösével megsuhint.

És a zörge rőt avarból

Fölkacsint egy elcsavargó

Elmaradt arany sugár.

S fák közül egy ritka vendég:

El sem könnyezett növendék

Ifjú énem kandikál.

Nézem, nézem nedvesülő

Szemmel, mint egy ágon ülő

Szárnyalibbentő rigót.

Csak a már-már rebbenőnek

Súgom el, hogy őszelőmnek

Ez legelső könnye volt.

(Őszi fecske kötetben.)

Csak eltűnődöl csendesen

Tűzben a vonat, tűzben a mező,

Zengő zsarát hull.

Már nem is tudod, merre az elől,

Merre a hátul.

Már nem is érzed: igent vagy nemet

Dobol a véred.

Már nem is érted: meddig a halál,

Meddig az élet.

Csak azt tudod, hogy már nem is tudod,

Azt, amit régen.

Csak eltűnődöl csendesen

A mindenségen.

Találgatod, hogy merre van

Eleje, vége.

Egy ismeretlen mozifilm

Kiszakadt töredéke.

Megy a hajó a tavon

Megy a hajó a tavon.

Bizsereg a Balaton.

Fel-felszusszan álmos habja,

Esti szellő borzolgatja.

Megy a hajó a tavon.

Zümmögését hallgatom.

Selymes-bolyhos dajkaszóval

Ringat, mint egy altatódal.

Megy a hajó a tavon.

Sugárzik a Badacsony.

Feje búbján arany fáklya.

Vagy tán Isten szeme lángja?

Ez belekerült Keresztúry Dezső balatoni antológiájába.

Hegyorom és fátyolfű

Körülöttem szeszélyes kőtitánok:

Izzó szürkén a Dolomitok állnak.

A Sella óriási orgonája

Fölénekel az ég felé.

Körülzümmög a vadszegfű arája:

Egy igénytelen pici méh.

A gleccserek sugárzó fénymezői

Messziről hívnak: menni, menni, nőni.

A fátyolfű sugalmas erdejében

Úgy zsong az élet, úgy nyüzsög;

Majd szíve szakad igyekezetében,

Úgy zöng egy szerelmes tücsök.

Ó Istenem, ha volna százezernyi

Karom, ezt a szépséget átölelni!

Vagy mint szeráfnak, énekelni hangom,

Bezengni ég-föld közt a tért!

Fejem ringó fűszál tövébe hajtom

S megcsókolok egy pipitért.

(A kettős végtelen kötetben.) Egyike azoknak, amelyeket Radnóti Miklós nagyon szeretett.

Ribiszkegallyak, piszkebokrok

Jöjj Ilmikém, e csúnya Pestre

Lomhán leszáll a téli este,

Jöjj, hagyjuk Pert sarát!

(Húgomnak. 1909.)

Jöjj Ilmikém, fülembe zummog

Egy harmincéves nótaszó:

Patakcsörej, akácfalombok

S napfény, a kerepesi dombok

Erdeit megaranyozó.

A kút mellől hatan vigyáztuk,

(Minket az áldott Hetedik),

És hintáztunk és hahotáztunk

S kötényből, zsebből kotorásztunk

Keményre főzött tengerit.

Olyanok voltunk, mint köröttünk

A dús ribiszke gyöngyei:

Fanyar-piros fürtjét ha szedtük

És marokszám magunkba ettük,

Nem győztünk rá csettinteni.

Olyanok lettünk, mint az udvar

Mélyén a kettes hintafa:

A puszta két ág most is ott van,

De kiket szállatott sikongva,

A víg gyereknép, odavan.

Olyanok lettünk, mint a kertben

A vén akácfa lombjai:

Hogy az emlék szellője lebben,

Kezdünk illatos bűvöletben

Egymás felé bólongani.

Ribiszkegallyak, piszkebokrok,

S ti, répa, krumpli és retek,

Kik alattuk megkuporodtok,

Egy furcsa szép nyárvégi csokrot

De kötnék már belőletek!

Kiskert-szagú csokrot csinálnék

Egy áldott régi kép alá,

Mely mint az eltűnt nap után még

Visszasugárzó fényes árnyék,

Ott reszket most lelkünk falán.

Ákácillat legyen e dallam,

Amit ma szívem szűrt neked.

Mézet és meleget sugalljon:

Őszülgető akácfa-gallyon

Lelsz néha forró fürtöket.

Gyanta

Se múlt, se jövő, se jelen,

Se harc, se végzet:

A csöppnyi részt sem ismerem,

Hát az egészet!

Már bújhat tőlem a titok,

Nem loholok, nem kutatok,

Csak nézek.

Már elpihen a gondolat

Unalmas érverése.

Kék mámorával átitat

A Végtelen vad-íze.

S úgy gyűlik bennem az áhitat,

Mint a fenyőfa-háncs alatt

A gyanta méze.

(A kettős végtelen kötetben.)

Ezen az áldott estelen

Ezen az áldott estelen,

Mikor a hold aranyja

Végigcsókolja nesztelen,

Mint csecsemőt az anyja,

Végigsuhanja csendesen

Az álmodó világot,

Húnyt szemmel én emlékezem:

Édes gondolni rátok,

Sok messzi messzi kedvesem,

Ti szép, komoly barátok.

Cirmos felhőn nyújtózkodik

A bolyhos, álmos égbolt.

Már botladozva bújdosik

A lomb között a kék hold:

Elnyúlok én is. Oly nehéz,

Lebillenős a pillám.

Félálom önt el, mint a méz,

És hintál, mint a hullám.

Kialszik az emlékezés,

Mint ablakon a csillám.

Jó így, anyaszült egyedül!

Így, álmos, így pihenj el.

Pislogass össze gyerekül

A szép anyuska mennyel.

Valami így is egybefon

Én minden édesemmel,

Mi lehet az, találgatom

Bóbiskoló szívemmel, –

Lágy, mint a langyos fuvalom,

És mézes, mint a szender.

Vakáció

Otthonomtól messze járok,

Mint a madár, szabadon.

Hegyek vállán napot várok,

Erdők csendjét hallgatom.

Újságlapot fel se bontok,

Nem olvasok levelet:

Kimondom a kontrabontot

Évköznapom, ellened.

Minden gondom elátkozom,

Mókusokkal barátkozom.

Nem parancsol a bíró!

Éljen a vakáció!

Három hétig fittyed hányom,

Bölcsesség és tudomány.

Eprészés a tudományom,

Bölcselőm a csalogány.

Ha a tóra kievezek

Csillaghűvös estelen,

Bizony minden úgynevezett

Okosságom restelem.

Berzenkedő tekintélyem

Rövid úton elintézem:

Ki vet nálam, gyerekek,

Különb cigánykereket?

Ám ha audienciára

Járulnom a Múzsa int,

Vált az arcom egy szavára

Fehéret és rózsaszínt.

Füleimbe furulyáznak

Neveletlen rigmusok,

Rímgolyókkal gurigáznak,

Igen-nagyon pajkosok.

Erre tépnek, arra húznak,

Ihletemnek szárnya duzzad,

Zsebeimet lehúzzák

A megvadult ceruzák.

Elfogyott a toll, a töltő,

Kész az újdon versezet.

Erdőben a cserkész költő

Publikumra szert tehet.

Minden állat idefülel,

Fű, fa csupa áhitat,

Galagonya, fülemüle,

Szamócák és nyúlfiak.

Kellőn koppant rímet rája

Harkály mester pálcikája.

Hangom is majmolja már

Egy bolond Mátyásmadár.

Így élem bíz én világom,

Három hétig úr vagyok.

Mind a jót kimuzsikálom,

Ami szívemben gagyog.

Rosszat is, ha benne serceg,

Rímszellőbe kifújom.

Gyűlnek a mihaszna versek

Ősz fejemre, mint a gyom.

S mire kész a paksaméta,

Már szegény szezón-poéta

Penzióba iszkola:

Kezdődik az iskola.

Ezt Rudnokon írtam, Jászó mellett. Ott látogatott meg minket Mécs László. Húgommal voltam ott, neki akkor nagy bánata volt.

Cserdülj ostor!

Hull az eső makacson,

Nincs elállhatnékja.

A fölázott ragacson

Ül egy puffadt béka.

A két szeme kocsonya,

A potroha mocskos.

Az unalom démona

Ez a vén varacskos.

Undok szemét rám veti

Szint' elér a nyála.

Azt hiszi, elveheti

A kedvemet mára.

Szeretné, hogy szétvessen

Májkaparó méreg,

Csak azt tudjam, érezzem,

Hogy hiába élek.

De nem addig, béka bá!

Győzöm ám én szusszal,

Engem nem nyomsz víz alá

Hókusszal-pókusszal!.

Esőd is ha csordogál,

Kedvem el nem ázik:

Ördög ellen Szent Mihály

Mellettem csatázik.

Ördög ellen Szent Mihály,

Béka ellen bárány:

Versek (borzas bari-nyáj)

Vidám népe vár rám.

Cserdülj ostor, fura rím,

Butus barik őre,

Hátha eső, béka, rém

Eloldalog tőle!

Huszonöt vers

Huszonöt vers egy hónap alatt!

Bolond Pegazus, de nekiszaladt!

Sok is lesz tán már, derék csikó,

Az a nagy sietség sose volt jó!

Bizony, hogy pányvára kerítlek én.

Agg szó: ha ballag, úgy szép a legény.

Szapora portéka gyanús eleve:

Olcsó húsnak híg a leve.

– Hányhatod a pányvát, míg engem elér!

Nem született még arra kötél!

Már ha kicsaptál: Legelj, okos állat, –

Ez egyszer én leszek okosabb nálad.

Doromb

Kavarják mások a szeleket szárnyon,

Búgó zenéjük csillagokig szálljon:

Én a susogó szénamezőt járom,

Pille a párom.

Hadd fújja más a csatahívó kürtöt,

Tartson a népnek bűnt vallani tükröt:

Én csak a ménták fejebúbját lássam.

Tücsök a társam.

Sirasd te látó, sarkcsillagok hulltát,

Zúgd el a földnek üstökös indultát:

Én a magam kis bíbelőit dallom.

Isten a hallóm.

Isten a halló, s ő az, aki mondja,

Én csak az Isten fura kis dorombja.

Bong a kis ember öröme és búja,

S Ő aki fújja.

Hátha egy éjjel felkönyökölsz rája:

Versre, tücsökre, szellőmuzsikára!

Hátha kihallod, hátha meg is érted:

Ő üzen érted.

Azt gondolom, ebben van valami abból, hogy elkülönítem magamat Mécs Lacitól.

Virrasszatok

Süss fel nap!

Süss fel nap!

Jöjj fel nap!

A kert alatt egy kis bárány majd megfagy.

Csúnya tavasz, csúzos eső csepereg,

Szegény bari csak botorkál, didereg.

Azt a konok fene felhőt hussogasd el,

Szegény barit melengesd fel, simogasd fel,

Élhessen, bégessen,

Csemegézzen édesen,

Kicsi gyapja gyarapodjon selymesen.

Süss fel nap!

Jöjj fel nap!

Ez a szegény bolond világ majd megfagy.

Háza-tüzét eloltotta ridegen,

Majd megveszi az Úristen hidege.

Elkoppantott, ha mit elért, gyertyát, mécset,

Lehellete csillagokat elemésztett.

Langyos nap, éleszd fel,

Szíve fagyát égesd fel,

Hátha talán ember lehet még egyszer!

Süss fel nap!

Jöjj fel nap!

Az Úristen, ha lenéz ránk, majd megfagy.

Le se nézhet: az eget is elállja

Rosszaságunk fellegező párája.

Maga művét, gyönyörűjét úgy se lelné,

Csak az ember, csak a kontár keze szennyét.

Süss fel nap! Föld és ég:

Te utánad egy éhség.

Mosolyogtasd meg az Isten fölségét!

(Őszi fecske kötetben.)

Rudolf Czinege

A Sella és a Marmolata közt,

Ahol a szikla rózsa és ezüst,

(A vért felitta rég a hó s idő)

A hegyoldalban meghúzódik

Egy parányi katonatemető.

Az óriási templom-dolomit

Alján feketén elővillanik

Az ócska vasrács négyszöge.

Egy sírkőről, nehéz osztrák nevek közt,

Egy név szalutál: Rudolf Czinege.

Császárvadász. A büszke régi ezred

Neve leporlott. A csorbult keresztet

Bokrétázza egy pici lobogó.

Három színét megszítta rég a napfény,

Vagy tán a szív, a tövén álmodó.

Nincsen szó arra, ami elfogott.

Cirógattam az ócska szalagot

És sírva mondogattam: Czinege.

S havasi szélként elkapott magával

A süppedt sír tragikus éneke.

Császárvadászok. Mitha látnám:

Böfög a tűz a Col di Lanán,

Felundorult a poklok feneke.

Kaverna mélyén, csukaszürke arccal,

Ül a Becsület: Rudolf Czinege.

Rudolf és Péter, János és Mihály,

És mind-mind, ami bennetek zihál,

Ó Czinegék, ó drága Czinegék!

Ki mondja el a szalmahéjas fészkek

Sótalan, cukortalan életét!

Ki mondja el a füsttelen tanyákat,

A szikkadtmellű, fásult nem-anyákat,

S a szörnyű mánál iszonyúbb jövőt,

A fenekestül felborult világot,

S a nagy kérdést, a rátok meredőt:

Lesz-e vagy nem lesz bukott Magyarország? –

Az ítéletet, Isten-írta sorsát,

Ti mondjátok ki, fáradt Czinegék.

A tar sziklák közt üvölteni hallom

A kétségek hiénaseregét.

Feleljetek, ti nagyszerű halottak!

Meghalni nálunk csodaszépen tudtak

Mindig a hősök, halni másokért:

De élni, élni, élni magatoknak:

Ez az, mit most a végzet-óra kérd.

Az élet és a szétomlás határán

Horkanj meg immár, történelmi bárány,

És mutasd meg, hogy mire vagy erős!

Jámbor Czinegék, tudtok-e tar-ölyvvé,

Kesellyé válni, mint a mesehős?

A mesebeli legkisebb legény,

Ki átbukik a fejetetején

És azzá válik, amivé akar?

Mindenné kell ma válnod egymagadnak,

Czinege Rudolf, utolsó magyar!

Egyetlen magyar a kereszt alatt,

Mozdulj, felelj hát, felszólítalak,

Kényszerítelek: van-e még remény?

Van-e még benned sír-szétrúgni élet?

Vagy jól pihensz a német kő tövén?

Mély csend. Czinege Rudolf nem beszél.

A Selláról lejött az esti szél,

Ismeretlen dallamot suttogott.

Hogy visszanéztem: a szélben, a síron,

A lobogócska lobogott.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) Fiéből hazajövet a Dolomitok közt mentünk végig autóbusszal. Egy turistahotelban szálltunk meg, reggel korán fölébredtem, kimentem, s ott volt egy katonatemető.

Az Isten fiatal

Angyalt, ördögöt látok verekedni,

Szodoma kénköveit kerekedni,

Ég-föld omlani készül,

És mégis, nem tudok megfélemedni!

Dús gyümölcs érik szélcsavarta ágon.

Kalapom szélét a szememre vágom:

Még elvégzi magáét

Ötvenesztendős jó fiatalságom!

Te is anyácskám, ráncos Magyarország,

De kinövöd még mái magad torzát!

Érzem, érzem, újul már

Ezeresztendős szép fiatal orcád!

Az Isten fiatal, senki se féljen!

Nyissuk az égre szívünk szenvedéllyel:

Isten-kézben a villám,

Nem téveszt össze feketét fehérrel!

Akkor már kezdett sötétedni a világ fölött az égbolt.

Fogfájós rímek

Egy bamba fog.

Sajog.

– Ej, vannak ennél súlyosabb bajok!

De fáj!

Ne kiabálj,

Egy pici dagért ekkora dagály!

Mégsem arány:

Parány

Kínért nyafogni, mint egy kisleány!

Hát mit teszek majd százéves koromban,

Mikor a vénség ravaszdi, goromba

Vésője vájkál minden kis tagomba!

Miképpen fogadom, ha

Békés, meleg lakomba

Bezúg a bamba bomba,

Égetni romba,

Mindent, amit

Szentnek tanít

Tudás, becsület és a hit,

S ami, amíg

Mozogtak ifjú izmaid,

Ha untad itt

Az élet bárgyúságait,

Az Isten országába vitt!

Ne hidd,

Hogy mert egy kis fog a velődbe szaggat,

Megérted már a legrosszabbat,

S az éjszakáid most a leghosszabbak!

Ó, lesz az még ebebbül is,

Fájsz még feketébb sebbül is!

Végy hát morált most ebbül is:

Ha fáj fogad, szíveld meg

A bölcs, a régi elvet,

S tartsd szépen rajt a nyelved.

Csak meg ne add elméd derűjét:

Csörgesd a rímek csörgetyűjét,

És mondogasd makacs szeszéllyel:

Ha jő: a más, a csúnya széllel,

Ember maradsz és szembe nézel.

Mentsd meg lelkedet!

„Mi egysége Krisztusnak Béliállal?

És miképp egyezik meg Isten temploma a bálványokkal?”

A Korinthusiakhoz írt II. levél 6,16.

Vágd el a kötelet,

Ha másként nem lehet!

Taszítsd a csónakot,

Siess, nem tudhatod,

Még meddig engedik

A kannibálok szennyes karmai!

Ott, ott, a szűz magány

Klastromi csónakán,

A tiszta tengeren

Lelked szeplőtelen

Szellők melengetik,

S a mélységet hallod morajlani.

Siess, ne bánd a partot!

Hisz ami visszatartott,

Amit elhagyni fájnál,

A tiszta régi táj már:

A szentséges, harangos

Templomi tájék, nincs sehol.

Szerelmes csarnokod ma,

Mint kikötői kocsma

Ivója, bamba, részeg,

Bicskázó tengerészek

Rekedt zajától hangos,

S a Szentség benne sírva haldokol.

Közöttünk dúlva jár

Egy aljas új ragály.

Ó, látni, hallani

Hitványan hullani

A legjobbak sorát!

Orcájukon fekély, setét!

Mint őserdőn tenyész

Alattomos penész

És hősi koronás

Szálfákat elgyaláz,

Erükbe lopva át

Egy nemtelen törzs vérkeringetét.

Úgy, úgy, sirasd el őket,

Aztán – az evezőket!

Hajód míg mélyre rántod,

Mondj el egy Miatyánkot

Szegényekért, de aztán:

Előre, mentsd meg lelkedet!

Ha szálmagad maradnál,

Téged a mély ragad már,

Hív a temérdek tenger:

Jőjj, jőjj, maradjon ember

Legalább egy, de szabadon, de tisztán,

Kiben az Istenség lakást vehet.

Eső, eső, eső

Eső, eső, eső,

Vígasztalan és végtelen.

Elömlő ólom odafönn,

Elömló posvány idelenn.

Eső, eső, eső.

Mi lehet odafönn?

Csak egy van ilyen el nem fáradó:

Fosztott anyák szemén a könny.

Eső, eső, eső,

Te tán az Isten könnye vagy:

Kicsalt a szívekből felborzadó

Sarkéji fagy.

Eső, eső, eső.

Talán a türelem

Végtére odafönn is elfogyott,

És most már nem lesz másként sohasem!

Állj meg, fölemelt kéz

I.

Kemény és karcos légy ma, ének,

Légy szikladarab,

Hogy odahajíthassalak

Vérszennyes küllői közé

A század undok páncélszekerének.

Porszemnyi vagy, útját elállnom,

Tudom, eltemet,

Mégis, szikrázó lelkemet,

– Hátha megzökken rajt a szörny! –

Kovamelledbe belekalapálom.

Tücsökciripp, orgonabongás

Hiába sajog:

Elhalnak imák és sóhajok,

Amíg a gépszíj nyöszörög,

És fojt a horgas keselyűvisongás.

Keményedjél és keseredjél,

Dal, csepp lövedék,

S ha elmorzsol a lánckerék,

Ha rádtipornak milliók:

Tiportasd el magad az Egyért.

Amaz Egyért, amely a minden,

És nélküle nincs

Csak vér és vakság és bilincs,

És neve: lélek, – neve: én, –

A neve: testvér, – és a neve: Isten.

II.

Állj meg, fölemelt kéz, feleúton, állj még!

Karcoló kavicsom, keserű dal, várj még!

Mint a regés pártus a halálos nyílra,

Mielőtt ellőtte, a nevét ráírta,

Hadd tudja ütője nevét a haló még:

Valamit a kőbe én is belerónék.

Üzenetet annak, utolsó igémül,

Ki a siket börtön páncéla mögén ül.

Hisz ember ül ott is, szív a cudar gépnek,

Ember, kit félelmek, habozások tépnek,

Kiért gyerek, asszony, üreg szüle retteg,

Akiért a Krisztus hordta a keresztet.

Ember, felebarát, aki ott benn rothad,

Bendőjében ama gyilkos Behemótnak,

S igazítja lelke örök jussa árán,

Nem állati hóhér: áldozati bárány.

Ember, ki ha bánt is, ha veszteni jár rád,

Ha kész is a kezén ellened a gránát;

Rívó szeme mélyén olvasod a jelet:

Nem követ vár tőled: kenyeret, kenyeret!

Követ hiszen úgyis hiába ragadtál:

Nem mondhat az ének egyebet magadnál.

Sebeket nem ütni, orvoslani lettél.

Hajítsd el a követ, kenyérnek születtél!

Hajítsd el a fegyvert, állj ki szabad mellel,

Nézz szembe a Szörnnyel: Őneki is kellel.

Mosolyogj fel bátran a Gép emberéhez:

Kenyerem van, testvér, egyen aki éhes!

Ha úgy kell, ha úgy jó, ám vonagolj által

Élő tetememen Sátán-boronáddal,

Csak ezt az utolsó szívembeli hangot,

Mit az acélküllők közül kisugallok,

Titokzatos nevét ama Egyetlennek,

Ki után a lélek sorvadozik benned,

Sóhajtsuk el együtt, hátha ma sem késő,

Aztán, – jőjjön amit rendel az Intéző!

Ez gondolom már a spanyol polgárháború idejére esik: nagy történelmi élmény.

Szegedi óda

Látlak már messziről integetni újra

Fogadalmi Templom két felnyújtott ujja,

Szentegyház a homokon.

Szeged, híres város, nekem édes város,

Tápéval, tanyával, éggel is határos,

Köszöntelek, otthonom!

A füstös, az álmos izzadó vonaton,

Csak az én hunyorgó parázs gondolatom

Viaskodik egyedül.

Kétértelmű ködben, kétarcú estében,

Hol kicsapó szikra, hol meg elestében

Szálló füstként visszahűl.

Szellőcske reménység röppentgeti szárnyán:

Szellőcske reményem, leskelvén, cibálván

A kegyetlen kárpitot,

Melynek odatúlján az a magyar Másnap,

Mit lihegő szívvel ifjú daliásnak,

Óriásnak áhítok.

Most akarom annak, most annak alítom.

Most vagyunk, most vagyunk a lebegő-hídon,

Most az egyszer, tán merünk!…

Sose volt még bennünk ennyi fiatalság,

Ennyi magaérző, akaró magyarság:

Tán az Isten is velünk!

Ama titokzatos, ama válogatós

Nagyon erős Isten, ki nem marad adós

Az istenes népeknek.

De ki magával nincs, az a nép nincs vele:

Pozsgás-piros Isten, egyedül Istene

Lábon álló épeknek.

Lábon, mint a vetés, amiből kenyér lesz,

Lábon, egymás mellett, gyökér a gyökérhez,

Mint szép fák a tölgyesen.

Lábon, egymás mellett, ölelő egyszinten,

Mint az áldott Alföld: gőgös hegye nincsen,

Alázatos völgye sem.

Hátha minálunk is a gyom, a tömérdek

Ártó butaság és kancsalszem önérdek

Pusztulna már pokolba,

S a szép mag, a dús szem kelne ki délszínre,

Kinek üszögös ma szép legjava színe,

Betaposva, romolva.

Jött ideje immár a nagy fordításnak,

Csak ember akadjon ekésnek, kapásnak,

(Áldott szép fekete föld!)

Csak a rossz helyébe jőjjön a jó váltás,

Lesz még Átokházán duplaszemű áldás,

Kit a magunk napja költ.

Süss fel nap, jőjj fel nap, pusztai zarándok,

Melegítsen össze napkeleti lángod

Csírabontó melege!

Tőled eloszol tán az a nehéz árnyék,

Mit vet az Alföldre a nyugati szárnyék

Feketéllő fellege.

Jőjj fel, – ama lángnak sosetűnő mása,

Mely most oly ígérő tűzzel koronázza

A dómcsúcsi keresztet,

Azt a szép, egyenes, szívünkbeli párost!

Uram, ezt a földet, Uram, ezt a várost,

Ezt a napot szeresd meg!

(A kettős végtelen kötetben.)

Szentkirály szólongatása

Eljöttünk, eljöttünk

Szent István szolgái,

Kézen hozván szívünket.

Udvarlunk országul

Szent István szolgái

Istápunknak, szentünknek.

Dicsőséged miközöttünk

Kilenc százados,

Mégis néped körülötted

Sírván darvadoz.

Lerongyollott örökséged,

Héja, holló beletépett,

Sajog, hervadoz.

Régi javunk idézgetjük,

Régi urunk keltegetjük,

Jőjj el, vigasztalj!

Emberíts meg élő karddal,

Élőbb malaszttal.

„Népemnek sírását

Hallom én hívását,

Fejérvári rög alul.

Idő kemény kezét,

Napjai nehezét

Síromba is, régi pásztor,

Érzem ostorul.

Fiaim, halljátok

Virrasztó királytok,

Régi szava szívetekben

Légyen örök-új.

Gázoltatok sokszor sajgó sírom hantján,

Idegen istennek térdeteket hajtván,

Napnyugatnak, keletnek.

Hitefogyott népem, ellenemre járván

Hányszor felemelted a ledöntött bálványt,

Mint a pogány, eretnek.

Bűnbánatos mellet háromszor verjenek,

Mind akik magyarok, mind akik engemet

Hívnak, szeretnek.

Nem szólok én szókkal,

Széllé szállandókkal

Magyarjaim tinéktek.

Kardemelő karom,

Keresztelő karom

Temetetlen hagyom rátok:

Megtiszteljétek!

Őrizzétek épen

Testamentumképpen,

Törvénytevő akaratom

Abból értsétek”.

Édesapánk, elfeledtünk magagyilkos ésszel:

Meg is verjük a mellűnket pironkodva hétszer.

Mind a hazát mossa végig vezekelő bánat,

Úgy kiáltunk, újhodottan, te utánad.

Édesapánk, országunkat tenyeredre tesszük,

Országosan Isten előtt esküsszük az esküt:

Aki nekünk törvényt tettél ezer esztendőre:

Megfogadjuk, meg is álljuk ezer esztendőre.

Alkalmi vers. A váci székesegyházzal szemben volt egy nagy, országos Szent István ünnepség, Hóman mondott beszédet, én ezt a verset olvastam föl.

Virrasszatok!

A Szegedi Fiataloknak

Fiatalok,

Kikkel a tea józan illatában,

A tiszta munka testvér mámorában

Most összehajolok,

Mint bor fölött és honfibú alatt

Másszori magyarok!

Barátaim,

Setét az égbolt, jégmorcos tetőjén

Még vendégképp sem villan a verőfény.

Ily nap ki járna kinn!

A kutya-macska is ina összebú

Szélvédte vackain.

Hát hogyne mink,

Kikben a szépség boldog némasága

És az igazság zendülő vágya

Közös ritmusra ring,

S kiknek egy tűzből lobbannak elő

Virrasztó lángjaink.

Virrasszatok!

Ha barlang lesz is és ha katakomba

A fészek, ahol megbújtok szorongva,

S a cirkusz-állatok

Bőgése rontja is ma semmivé

Szép álmatok.

Az álmokat,

Miket megélni boldog rendeléstek

S miket – bár vétót mondjon rá a végzet,

És vért a szolgahad –

Akinek Isten megnyilatkozott,

Míg él, meg nem tagad.

Elmondanám

Hisz a féltéstől a szívem kicsordul:

Ne féljetek a lélekhagyta kortul,

Amelynek piacán

A bölcset túlrikoltja a vasas

Bárgyú pretórián.

Elmondanám,

Érzem a kort, melynek bírái lesztek,

Látom, látom az újszülött keresztet

Egy templom homlokán

Felfényleni az elzörömbölő

Szennyes vihar után.

Egy templomén,

Melyben ti lesztek a pillér, az oszlop,

Kik nem görnyedtek és nem ingadoztok

Bálványok küszöbén.

Már hallom a búcsúsok énekét! –

De még sem mondom én.

Hallgatni jobb.

Hiszen akármi szépet mondanék is,

Tudjátok, mondatlan maradna mégis

A fő, a legnagyobb,

A szent, ami most összevillanó

Szemünkön felragyog.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Jó testvéri szóval

A szívemet jártatom

Városról városra

Madárként szálldosva

A szívemet jártatom.

Nyájas völgyek, ormok

Szeme közé kormot

Fú fekete vonatom.

Gyakorta de vágynék

– Ellibegő árnyék –

Megállani valahol,

Ám már a tűnékeny

Gép messze vidéken

Kacarász és zakatol.

Itt is, ott is mécses,

Csöpp emberi fészek

Meleg szeme hunyorog.

Szuszogó gyerekek,

Gyökerek, gyökerek,

Békességes otthonok!

Volt nekem is egykor!

Gyönyörű gyerekkor!

Ó anyaszem mosolya!

Volt nekem is, kettő!

Ó drága Gödöllő!

Ó szép Kegyes Iskola!

Az egyik lebontva,

Másika számomra

Temetővé változott.

Oda már – madárka

Letörött faágra –

Csak sírni ha szálldosok.

Görögj hát karikám,

Fekete paripám,

Hegyen, völgyön, temetőn,

Ostoros négy szelek,

Érzelek, érzelek,

Bokám-bizseregtetőn.

Minek tétovázzunk.

Maradandó házunk

Úgy sincsen a nap alatt.

Mért volna kímélned:

Elvillan az élet,

Ha botorkál, ha szalad.

Szakadt gyökereid

Síró csöpp ereit

Szárogasd fel vigyázva

S széjjelteregetve

Tájakba, szívekbe

Küldd el őket világba.

Teljenek, éljenek,

Lelkekhez férjenek,

Emberekhez, egyenként.

Szívvel ha felfogod,

Így lehet otthonod

Mind az egész mindenség.

Ez mintegy magyarázata annak, hogy utazások közben írtam verseket.

Mit láttam!

Mit láttam! Mit láttam!

Kisfiút rózsaszín ruhában

Szaladni egy autó nyomában.

Az autó piros volt, robogott,

A gyerek pici volt, kacagott,

Lihegett az autó nyomában,

Nevető rózsaszín ruhában.

Mit láttam! Mit láttam!

Nénike könyökölt magában

Félhajas ablaka zugában.

Nézte a loholó gyereket,

Nézte, nézte, és nem nevetett.

Valamit mormolt magában,

Tafota fekete ruhában.

Mit láttam! Mit láttam!

Szó szerint ezt láttam, és sikerült néhány sorban rögzítenem. Úgy érzem, élet és halál benne van.

Elkésett hold

Ragyog a nyári reggel.

Ezüst harmatszemekkel

Virágzik a haraszt.

Kék-arany égnek aljám

Elkésetten a halvány

Halottas hold virraszt.

Úgy bújik, oly parányi!

Még a szemét se látni:

Lehunyta szégyene.

Mint egy kinézett vendég,

Ki, hogy időzni mer még,

Elnézést esdene.

Mint egy kivénült herceg,

Kit várából kivertek

Ifjabb hatalmasok,

S most érzi tehetetlen,

Hogy visszajöhetetlen

A szép kor elsuhog.

Mint egy nagyságos eszme,

Amely, varázsa veszve,

Nem rombol, nem terem,

Már nem vérszínű zászló.

Csak kékesen parázsló

Szelíd történelem.

Oly némán foszladozgat,

Mint egy hamvába roskadt

Szerelmes szenvedély.

Már megmozdulni sem mer:

Mint egy százéves ember,

Csak ül és üldögél.

Hold, hold, öreg barátom,

Ej, légy legény a gáton,

Ne hagyd el így magad!

Hol lesz ma még e jöttment

Világ, mely most elömleng

Körötted s kitagad!

A kamaszfényű hajnal,

A zsibvásári zajjal

Rikongó nappalok,

S a festett arcú vénlány,

Az alkonyat, oly mélán

Hiába andalog.

Akármi fennre héjáz:

Az est, a zordon íjász,

Vesszője már suhog,

S a nap máglyája üszkén

Feléd bókolva, büszkén

Kelnek a csillagok.

A hű testőri gárda,

És koszorúba állva

Kísér a trónra fel,

És ég-föld összecsengve

Egy hűvös, tiszta csendbe

Megváltást ünnepel.

Csak néz reám az árva,

És arca mint a lárva,

Már nem is szenvedő,

Amíg elömli végkép

Hideg halotti képét

A szürke szemfedő.

(Őszi fecske kötetben.) Ezt nagyon szerettem. Elég soká dolgoztam rajta, és a Rudolf Czinege-féle állomásról lefelé jövet a Dolomitok közt lefelé robogó buszon fejeztem be.

Szikrazápor

Fehér a hold és vágtat a vonat,

A szikra pattog.

Zajgó kerekek és sajgó szívem

Vadul versengve kattog.

Egy sírhalom és egy világ

Múlt el mögöttem:

Tegnap még fogtam egy kezet,

És ma temettem.

A szikrazápor vissza-visszahúz

A temetőre.

De zúg a gép, de menni, menni kell,

De törtetünk előre.

Bújhat a hold, a füst eláll,

De bárhogy essék,

Te mégy! te mégy, előre: hív

A kötelesség.

Ő már megérkezett. Virrasztani

Nincsen miért őt.

De kattognak kerekek és szívek:

Várnak az élők!

Nézd mennyi kéz eseng feléd:

Húznak, cibálnak,

Neki az éjnek és az új

Sírok sokának.

Ó, hányszor kell még drága sírokon

Hangtalan rínod!

Ó még hányszor kiújul véresen

Búcsúzni kínod!

Nem a tiéd az életed,

Nem a halálod.

Csak verjen a szikra, csak hajtson a hold,

Amíg a boldog Stációt

Meg nem találod.

Harangi Laci temetése.

Embernek lenni

Bosszúsan, mint a bibliában

A morgó Isten-embere,

Húzódom e bokor tövébe,

És keserű daccal tele.

És fájdalommal, hisz a lelkem

Még most is érettük remeg:

Én jót akartam, én jót akartam,

Miért hogy mégsem értenek!

Szellőcske surran át. Fölöttem

Az orgonafa lombjai

Bizalmasan egymáshoz bújva

Kezdenek összezsongani.

Úgy együtt vannak! Lomb a lombot

Olyan meghitten fogja át.

Lehet-e, hogy levél ne értse

A szomszédos levél szavát?

Por az úton. A legelőről

Megtérőben a birkanyáj:

Összetorló gyapjas fejekből

Kondorodó tengerdagály.

A szél egyhangú bégetésnek

Foszlányait hozza felém.

Ha báránynak születtem volna,

Bizonyhogy én is érteném!

A ház előtt a gyér homokban

Sikongatnak a gyerekek,

Kavicskáznak és hempergőznek,

Hányják a cigánykereket.

Kettőn közülük csipkegallér,

Mezítláboska két gyerek,

De egy almának négy gerezdje

Nem lehet náluk ikerebb.

Olyan irígyen nézem őket:

Hogy értik egymást mindezek!

Ó én is, én is, minden embert,

Csak engem ők nem értenek.

Az egyiknek csak a tanár úr,

A másiknak író vagyok,

Ez csak a férfit érzi bennem,

A negyedik csak a papot.

Durva szemünk hát csak a felszínt,

A tarka köntöst látja meg?

Az emberösztön meg nem érzi

Azt ami ember, ami egy?

A buta bari bölcsebb nálunk,

És emberebb a kisgyerek.

Embernek lenni emberek közt

Mi nem tudunk csak, emberek?

Fonnyadó búzavirág

Fürjes, pipacsos dűlőn járok.

Kereszt tövében búzavirágok,

Búzavirágok fáradt, fonnyadt

Levelei szomorúan haldokolnak.

Ki lehet a jámbor, aki odatűzte?

Áhítatának piros-e még üszke?

Vagy olyan halódó kéken világol,

Mint e szegény kis búzavirágok?

Szívtelenül tán elhagyta szegénykét

Bíbor öröm és rózsa reménység.

Vígaszul, világul nem maradt mása:

A mécses imádság kék lobogása?

Jézus, ki hordtad hóhér kereszted,

S hozzánkig húzott hármas elested,

Úgy-e, te érted, hogy a szíve tiszta,

Bár olaja gyér és kanóca pisla.

Úgy-e, te értesz, hallasz a fáról,

Magadénak ismersz szívünk szaváról,

És aki halódik tövében fádnak,

Befogod szemét a búzavirágnak.

Négy fiú a tóparton

Három fiú, a negyedik az atyjuk,

Dobog és döng a partfövény alattuk.

Napitta bőr, napszítta kis trikó:

Négy kiszabadult fekete csikó.

Birkózzunk! Máris mind egymásnak esnek,

Gomolyognak az izmos barna testek.

Egy-egy inas lábszár az ég felé.

Ki mondja meg, hogy melyik melyiké?

Hurrá, a vízbe! Pallódeszka reccsen.

Egymás nyakába! Műugrási verseny.

Prüszkölő arcok és csapzott hajak.

Ki nyomja víz alá a másikat?!

A csöpp halak közt rémült riadó van:

Négy pajzán pisztráng ficánkol a tóban!

Fiúk, halásszunk, az ám jó dolog!

Egy gombostűt! Már kész is a horog.

Lesvén rándultát pálca zsinegének,

Megülnek mozdulatlan, mint a vének.

Komoly halászok, nincs egy locska hang,

Míg delet kondít egy távol harang.

A hátizsákban sok jó falat fér el:

Fehér szalonna fekete kenyérrel,

Hozzá a csemegék legjobbika:

Fejenként három szép zöld paprika.

Fűzfa tövében vígan eddegélnek.

De el nem állnak a tarka beszédek.

Egy-egy szép szóra egy-egy jó falat.

Négy pár szemből az élet kacag.

Az élet íze, a legédesebb kor.

Ó, így kacagott belőlem is egykor,

A komoly út aranyos elején.

Lesz-e belőlük, ami lettem én?

Ha elfogy egyszer az arany verőfény,

S nagyobb erő kell az izomerőnél,

Ha ötven felé siklik a hajó:

Futja-e majd a könnyű tréfaszó?

Ha megmozdul belülről a setétség,

Lesz-e szívük, hogy igéit elértsék?

Lesz-e erejük ott, hol egyremegy

Világatléta vagy szopós gyerek?

Megettek. Egymást átölelve ülnek.

Az apa egy hallgató nótát zümmög.

S mint akinek a lelke messze van,

Maguk elé merednek szótalan.

Fiei emlék: megtörtént, amint meg van írva.

Apja fia

Kicsi hajó, tele van a fedélzet.

Enyelegnek, iszogatnak, zenélnek.

Táncolnak is, vasárnapi vidám nép.

Szinte bizony énmagam is beállnék.

Nézelődni mégis jobban szeretek.

Megpillantok egy öklömnyi gyereket.

Apja-anyja ünneplőben üldögél,

Apja karján pislogat a kis kövér.

Hurkalábú flegmatikus angyalka.

Nekidülledt halszeme is kancsalka.

Arca gömböc, sonka-rózsás a bőre:

Kinézem a jövő hentest belőle.

Apja fia, igaz mása kicsiben,

Aki itt ül asszonyostul, szélesen,

Mosolyogva, mint egy szelíd Behemót,

S órák óta ki nem ejt egy árva szót.

A kis hentes erős karján a nagynak

Piskótáján álmosokat harapgat.

Félóránkint a korláton kihajol

S elmotyogja örvendezve: Ni, hajó!

A nagy ember gyönyörködve mosolyog:

Tetszik neki, hogy a gyerek oly okos.

Az asszonnyal összekacsint suttyomban

S a kicsire egy nagy csókot rácuppant.

Az ő fia, az esze is reá vall!

…Ez is így fog asszonyával, fiával

Kirándulni Visegrádra pünkösdkor,

Kosarában rántottcsirke, vörösbor.

Kisfiára ez is éppily büszke lesz,

Így bújik majd az is apja mellihez,

Ilyen szép lesz, ilyen okos, ilyen nagy.

Ilyen fickó nem terem ám mindennap!

A kis kölyök, mintha bizony értené,

Úgy kacag, hogy rózsás húsa reng belé.

Két kis lábát széjjelveti: kiskirály,

Tudja, hogy az egész világ neki áll.

Szórul szóra így történt.

Jó testvéri szóval

Hadd el a pityergést,

Drága cimbora!

Régi nóta már ez,

Ócska csimpolya!

Ezt nyűvi örökké

Minden vén gyerek.

Hát persze hogy rosszak

Mind az emberek.

Rosszak bíz ők ahhoz,

Aki rossz nekik.

Aki élhetetlen,

Láb alá szegik.

Már ez ellen nincsen

Felfolyamodás.

Hogyne nyavalyogna,

Aki nyavalyás!

De hogyha a szíved,

Fejed is helyén,

– Kettő lesz belőle –

Egyet mondok én.

Nézz egyszer szemébe

Annak, aki bánt:

Mi lobog belőle

Rosszaság gyanánt?

Mondjam? Keserűség

Esett életén,

Bár maga se tudja,

Mije fáj, szegény.

Az fáj, ami nincsen,

Ami nem elég,

Mi ha volt is, elment,

S hűlt helye is ég.

Mondjam-e Irígység.

Benned jót ha lát,

Neki jószerencséd

Pörkölő zsarát,

Tüske a szívében,

Mint a tű, hegyes.

Azt hiszi, kihúzza,

Ha visszasebez.

Csoda-e, ha kéreg

Heged a szívén?

Ha mi belül kérges,

Kívül is kemény.

Jó testvéri szóval

Lágyogasd fel őt,

Dobd vissza kenyérrel

Szegény kövezőt.

(Őszi fecske kötetben.)

Az Isten ölében

Légy csendességben!

Légy csendességben: Isten hogyha hív,

Halkan szólít, mint pásztorhangu síp.

Kelj fel, és indulj engedelmesen,

Kutyuska-vígan, bárány-csendesen.

Ha futni verne vesszős szenvedély,

Ne gondolj vele: menj és mendegélj.

Ha futva hágy el bárki, meg se nézd:

Csak el ne vétsed a csilingelést.

Ne nézz se jobbfelé, se balfelé:

Csak az egyenes út az Istené.

Hátad mögött ha mennydörög, se bánd,

Te csak sürögj a hívó síp iránt.

Ha éjbe vész is előtted az út,

Megsimogasd a síró kisfiút,

Ha sívó örvény örvénynek kiált,

Te kikerüld a szepegő csigát.

A hangos ember érőt nem teremt;

Az erőszaknál erősebb a csend.

Ha szeges-öv, ha véres máglyaláng:

Te mosolyogj, és mondd, hogy Miatyánk.

S ha tán a hang a véres Hegyre vitt,

Hol elveszik a világ bűneit,

Szelíden lépj a szegezők elé:

A nyírő béres is a Pásztoré.

A messze húzott zivatar nyomában

A messze húzott zivatar nyomában

A mámorosra töltözött

Sikongó fű között

Részegen lép a lábam.

A fiatalra fürdött nyugaton

Lobog a nap a párás kék alatt:

Rám tűz. A súlyos tűz-fejék alatt

Meghajlik homlokom.

Elfogadom, Uram, elfogadom.

(Őszi fecske kötetben.)

A három csúcs

(Misurina, Dolomitok)

Hármas tornyoddal, alpesormi Templom,

Úgy nézel el országnyi talpaid

Mohája közt bújkáló életünk

Féreg-sürögtén, lázas cirpelésén,

Mint egykor Isten elboronghatott

A megteremtett milliárdnyi élet

Első mozdultakor.

A fellegek fölött lakol.

Oltárodon gyulad ki hajnalonta

A mindenség olajmécse, a nap.

Meghitt mosollyal nézed estelig

Keringni testvér homlokod körül,

S ha borzogatva rádborul az éj,

Az élő csillagokkal társalogsz.

Látod születni a lángos vihart,

S csendes magadban mormolón nevetsz:

Előre látod, hogy juházik el.

A dörrenő villámok ott fogannak

Szemed előtt, és ott lobbannak el,

S utánuk mélyebb lesz a hallgatás,

Némább az ormi csend.

A végtelent

Érzed magad körül hullámzani.

A múlóság törékeny évei

Elmorzsolódnak térdeid körül.

A mindenségben állsz, időtlenül,

Elmélkedvén az örök dolgokon,

Mert gondolataidnak idegen

Ami nem örökkévaló.

Mégis, fogadd el fölkívánkozó

Alázatos imáját sóhajomnak.

Fogadj el engem, rózsaszín Fehérség,

Fogadjátok be és izzátok át

Tihozzátok esengő lelkemet

Kemény és hűvös sugárzásotokkal,

Beláthatatlan élő kupolák.

Az életösztön ostoroz felétek,

A lélek-lélegzés kiirthatatlan

Ember-igénye és az éber undor:

El innen, el, ez iszonyú lapályról,

Még mielőtt végképpen ráborul

Az öldöklő vízszín üvegharang,

Amely alól millió masinák

Szivattyúzzák el Isten levegőjét:

A Szellem máris egyre ritkulóbb,

Már mozdulni is alighogy elég

Fáradt lehelletét.

Magasságbeli remeték,

Kőszáli szentek, hozzátok kiáltok,

Segítsetek! Ó jaj, nem is tudom

Halljátok-é a fuldokló sikolyt,

Mellyel a lelkem szakad ki felétek?

Nem is tudom: feljuthat-é halandó

Emberentúli másvilágotokba?

Azt sem tudom, jaj még azt sem tudom,

Kik vagytok, és mi lakik bennetek,

Ti hallgatag titánok!

És mégis, mégis szállani kívánok,

Fel, fel, közétek, fel, akárhogyan!

Egyet tudok, kitéphetetlenűl

Erős bizonnyal a lelkemben égőt:

Én is, én is onnan való vagyok.

Onnan jöttem és oda tartozom,

És meghalok, ha meghal a remény,

Hogy odaérek egykoron.

Ó Háromarcú Hegyorom,

Ha nincs lenyúlni értem ölelő kar,

Ha nincs utat jelezni hangotok,

Szakadjon hát ki templom-melletekből

Testvértekért a hangtalan imádság,

Ahhoz, ki nálatok is magasabb

És énnálam is mélyebb, és aki

Betölthetetlen vágyakat teremt

S nyugtalanokat magához ölel.

Rátok a Mindenség figyel:

Három Hegycsúcs, imádkozzatok értem!

Te vagy a jó

Én Uram, Istenem, velem mit tettél!

Már újra megintcsak megszégyenítettél.

Századszor is újra Te vagy a jó,

Én a rossz kisgyerek, vesszőzni való.

Ficánkoltam megint lábbal, kézzel,

Játszottam megint a kifent késsel,

S amikor az ujjam majd megvágtam,

Jóságod kézen legyintett lágyan.

De még le se zörrent a földre a penge,

Már mosolygott is szemed a szemembe,

Mintha mondta volna: Légy szófogadó,

Gyerek kezébe kés nem való!

Csak arra volt jó vihar és villám,

Hogy megrebbenjen aluszékony pillám,

Hogy éberséggel látni tanuljak,

Meglátni messziről felemelt ujjad.

Ó látom, Uram, hogy is ne látnám.

Szívembe maradjon vésve e látvány,

Bár el ne mosódnék onnan soha,

Ne lennék többé se vak, se puha.

Csak benned, Uram, s csak egy a reményem:

Csak annyit engedj kérni szerényen,

Hogy amit most némán súgok eléd,

Álljam becsülettel, legalább felét!

Ments meg Uram!

A virágtalan, gyümölcstelen ágtól,

A meddőségtől, lanyhaságtól,

A naptalan és esőtelen égtől:

Ments meg Uram a szürkeségtől!

Édes az ifjak méntás koszorúja,

Fehér öregek aranyos borúja,

Virága van tavasznak, télnek:

Ne engedj Uram, koravénnek!

Csak attól ments meg, keresők Barátja,

Hogy ne nézzek se előre, se hátra.

Tartsd rajtam szent, nyugtalan ujjad,

Ne tűrd, Uram, hogy bezáruljak!

Ne hagyj Uram, megülepednem,

Sem eszmében, sem kényelemben.

Ne tűrj megállni az ostoba van-nál,

S nem vágyni többre kis mái magamnál.

Ha jönni talál olyan óra,

Hogy megzökkenne vágyam mutatója,

Kezem kezedben ha kezdene hülni,

Más örömén ha nem tudnék örülni,

Ha elapadna könnyem a más bűnén,

A minden mozgást érezni ha szűnném,

Az a nap, Uram, hadd legyen a végső:

Szabadíts meg a szürkeségtől!

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Elomlott testtel

Elomlott testtel, a műtét végén,

Szinte még füstöl a késtől a gégém,

Fekszem a forró lepedőn fázón,

És csendesen litániázom.

Lesem a fájdalom álnok szisszenését:

Hol leli fogának legelőbb rését.

Várom, konokul: jöjjön akármi.

Akarom a részemet fájni!

Mennyit sírt már bennem a lélek!

Számodra is immár szűnjék a kimélet,

Sajogj már egyszer, égj te is, testem,

Szóljon hozzám így is az Isten!

Amikor kivették a mandulámat.

Fülemile a hegyek közt

Jól hallok-e vajjon?

Mogorva hegyaljon

Gleccserek alól

Törpe bokor-erdőn,

Ríkatni kesergőn,

Fülemile szól.

Csak képzelem is tán, –

Olyan csodatisztán

Ér szíven e hang,

Mint ormokon ér a

Ködmélyből a méla

Délesti harang.

Való-e vagy álom,

Nem is nagyon bánom,

Fejem se töröm.

Most nekem e lágy szó

Könnyekbe virágzó

Egyetlen öröm.

Mondd, kis csalogányom,

Mondd, amire vágyom:

Azt, azt keresem!

Pillám lecsukódik,

S ölelve fonódik

Imára kezem.

Szólongassuk együtt,

Két hangra szeressük

A Minden-adót:

Dalt a szomorúnak,

S a sziklaodúnak

Fülemileszót.

Mindörökké fiatal

Levelet kaptam. Vers-olvasni kérnek,

Fiatalokkal, elsőül, vezérnek,

„Mint idősebb írói nemzedék.”

Nézem az írást meglepetten:

Lám, hát csak én is bácsi lettem!

Hát ide jutunk mindenféleképp!

Egy szót se mondhatok reája:

A kegyelet hív és a hála;

Énrajtam nőttek, mondja a levél.

Én mégis mélán meg nem illetődöm:

Az estharangot kongató betűkön

Felzöndült lelkem mélyebbről zenél.

Soha bizony még eszembe nem ötlött

Kérdőre vonni magamban a költőt:

Öreg vagy-e vagy fiatal.

Mély mámorán a zuhatag jelennek,

– Szuverénnek, időtlennek –

Csordult el ajkamon a dal

De most, hogy kötik rám a rangot,

Ünneplő óriás harangok

Töltik be lelkem csarnokát.

Ó rejtelem! most, most tudom már:

Évezrek óta hordozom már

Az emberszó ajándokát.

Vén vagyok én, akár e bolygó,

Vén, vén, akár a ránkmosolygó

Éjszakabontó csillagok.

Ádám apánk ajkán neveket mondtam,

És a legelső afrikai gongban

Én köszöntöttem a napot.

A szép Adoniszt én sirattam,

A vérengző Saul én miattam

Verte a falba gerelyét.

Ami Jánosnak, Mennydörgés Fiának,

Szóban adott emberentúli szárnyat,

Az vonja izzó ajkam delejét.

Vén vagyok én, mint a teremtés.

Igém a Hatnap óta zeng és

A végnapon is zengni fog.

Fiatalok ti, akik énekeltek,

Apátoktól tanulni jertek

Az egyetlent, amit tudok.

Ó testvérek, csak ez az ének!

A kerubok testvéri zengzetének

Mély én fogamzik ez a dal.

A Szentlélek sóhajai kisérik,

Öröktől fogan és örökkön érik,

És mindörökké fiatal.

(Őszi fecske kötetben.)

Az Isten ölében

Már nem is kutatlak.

Se lakatos ajtó, se függönyös ablak,

Se tilalmas torony már nem csalogatnak,

Nem is riogatnak.

Erdő kanyar árnyán

Nem viszket a talpam, hogy mélyire járnám.

Ha távol a tölgyek, a picike páfrány

Töve is jó párnám.

Gyenge moha-sarjon,

Zúzó kavics-élen: egy a derekaljom.

Fűszál puha zizzén, lomb-messze-morajjon

Csak az egyet hallom.

Csak az egyet érzem:

Takaró mennyboltom és heverő fészkem,

Szívó levegőm és szívvér-pihegésem,

Általjár egészen.

Ugyan merre mennék?

Ugyan hova lenne moccannom is innét,

Ahol ilyen édes-odahaza lennék,

Nem tétova vendég!

Itt jó nekem éppen.

Futkosásba fáradt kicsi-fiúképpen

Apró lábaimmal megsimulok szépen

Az Isten ölében.

Ez a lényegen kívül érdekes próbálkozás a négyes rím modernizálására.

Présház

Elszállt a forró kánikula-évszak,

Mint elmúltak a tavaszi fagyok.

Arany napfény, te már a szüreté vagy.

A hegygerincen némán ballagok.

És megállok a présház ajtajában,

Ujjam motoz a rozsdás reteszen.

Rég jártam itt. Vajh nem volt-e hiában

Sok izzadásom? – el-elkérdezem.

Ha majd a tőke zamata lefosztva,

S elé ürülnek a tölt puttonyok,

Mit fog szólni a terméshez a gazda,

Kinél szegődött vincellér vagyok!

Lesz-e elég, s ha lesz is, lesz-e olyan,

Érzik-e rajta a hegy őshevét?

Hogy gyenge mustom meg ne hazudtolja

A hegyközség királyi hírnevét.

Megérte vajjon napszámát a munka,

A fürt, amit kádjába hullatok?

Nem hívott volna pendelyes koromban,

Ha nem vár tőlem valami nagyot.

Nem tart húsos szalonnán, lágy kenyéren,

Paplanos ágyon hálni nem feket,

Ha félmunkával tudja, hogy beérem

S elszundikálom kétszer a delet.

Elszundikálom, el is fütyörészem,

Ó jaj, bizony el is bámészkodom,

De hányszor, amint egy-egy parti fészken

Fecsegni kezd egy csöpp madár-rokon.

Lélegzetem az aggódás elállja.

Tudom, nem üdvös elgondolni ezt,

Ám Isten hogyha úgy akarja: hátha

Madárfüttytől is érik a gerezd!

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) Ez szimbólum, nem igazi présházról van szó.

Új versek (1941)

Újévi reménykedés

Hóval jöttél, fiatal esztendő,

Csupa fehér vagy, szép-, jóra kelendő.

Napos és fehér, – ó ha az is volnál,

Naposabb, fehérebb a fekete ónál!

Szép hó, fényes, hűvös és metsző,

(Az üdvös értelem rokonának tetsző)

Jó melegítő, tiszta fehérség,

Borítsd be a rossz föld keserű kérgét!

Borítsd be, borítsd be, burkold el, öleld meg,

Holt-eleven szíve hátha fölenged.

Kripta-ürén a kifagyott mélynek

Hátha még pihegő magok is élnek.

Hisz felszakad egyszer a becstelen tél is!

Vérben és mocsokban ha százszor vetél is,

Egyszercsak, mégiscsak megjön a jövendő.

Hátha te lennél az, fiatal esztendő?

Hátha te lennél az, aki elbontod

Fejünk felől a fekete boltot,

Butaság fekete fellegei gátját,

S eget érhet újra az igaz imádság.

Kiálts, ne hallgass, igazak imája,

Hallja az Isten, hallja, kívánja!

Visszalengő hózivatar, pelyhezd az égre,

Zizegjed, zúgjad: szeretet, béke!

Nektek is, népek gyilkosai, balgák,

Kiérzi az Isten szívetek hangját.

Amit kimondani magatok se mertek,

A szegény nyomorult, vacogó lelket.

Bélpoklos hazugság üvöltésén által

A pőre szív az, mit az Isten áthall:

„Ments meg, ó ments meg magunktól minket,

S átkozott magunktól szegény mieinket!”

Ó hallom, hallom az ember hangját,

Élők és hullák sírják, sikongják:

„Kit ember-okosság beteg ördöggé tett,

Mentsd meg önmagától az emberiséget!”

Fekete földön újévi fehérség:

Zsibbadt szívünkben csecsemő reménység.

Isten, éveket, szíveket teremtő,

Teremtsen újjá ez az újesztendő!

Ez már a háború.

Ó milyen szabaddá…

Ó milyen szabaddá oldottál engemet, Isten,

Ebben az esztendőben,

Melyet átadtál a sötétség hatalmainak,

Hogy az ő órájuk is üssön

És próbára vessék az igazakat.

Már elég is, Uram!

Már meg se mutasd a lángokádó légiókat

S a tornyosuló tetemeket,

Bélyeget már ne süttess homlokomra,

Ne kényszeríts

Éhen aszulni látnom enyéimet! –

Nagyobbat éltem én már:

Éjfélben a főpap tornáca előtt

A kakas egyet vijjogott.

De másodikat már nem kiált:

Köröskörül sziszeg, huhog

Ádáz szitok:

Mind, mind az egyetlen Péteren kívül

Rémülten tagadozzák

Az ember Fiát

Ó szörnyű hallani ezt!

De iszonyúbb, amit látni értem,

Elfordult szentek színe fonákját;

A Főpap elfedi képét

S a Római bronz arccal mossa kezét,

Talpig fehérben.

Én mindezt láttam és megéltem:

Élek, élek, de már nem én,

Nem az az én, aki voltam.

Belül, belül,

Valamik elszakadtak észrevétlenül,

Amikről nem is tudtam.

Lihegő ajkamon felcsuklik a zsoltár:

Hála, hála,

Hogy ettől a beste világtól,

Parázna pompájától,

Haramja-ígéreteitől

Megszabadítottál!

(A kettős végtelen kötetben.) Ez a magyar fasizmus visszhangja.

Gyónás nélkül

Mondok nektek valamit, emberek.

Hangosan szólni róla nem merek,

Csak suttogok, mint aki gyónni térdel.

Félig bűnbánat, félig félelem,

Kissé magam előtt is szégyelem,

És mindenestül én magam sem értem.

Azt akarom mondani, emberek,

Hogy mostanig nagyon szerettelek,

S most, – mint a hal melyet szárazra löktek,

Mint ki tengerentúlról hazatér,

S hová repesve szállt: övéinél

Rekedt szavú idegenekre hökken.

Jobb is lesz el se mondanom talán,

Nem is tudom, hogy kinek mondanám:

Jöhet-e attól vétkem oldozása,

Ki maga volt elestem fő oka!

Ki szeretettel nem vétett soha,

Hogy várjam attól, hogy bűnöm belássa.

Jobb lesz, ha csak Istennek súgom el,

Mint aki áldozásra térdepel,

Mert nem akadt pap, ki megértse nyelvét,

És földet, embert, mindent elfeled,

Úgy veri mellét s minden kötelet,

Mely bűneihez bilincselte, eltép.

Így igazul meg az igaz. – De én,

Én hogy tágítsak vétkem kötelén,

Ki azt sem tudom, hogy mi is a bűnöm?

A szeretetből válhatik-e bűn?

Vagy az a vétek, hogyha keserűn

S inaszakadtan szeretni se szűnöm?

Nem mondok nektek semmit, emberek,

Nem fogadkozom, mellet sem verek:

Egyetlen szóm az Istenhez kiáltom.

Uram, Uram, tégy egy piciny csodát,

Hogy bűn nélkül szerethessem tovább

Az embert, én boldogtalan családom!

Jó emberek

Most, amikor a fehér Arkangyal

Birkózik a fekete Varanggyal,

Az igazak öletnek vagy ölnek,

Isten szemén elfagynak a könnyek,

S pattogzanak szívemről a húrok:

Jó emberek,

Melegedni melletekre bújok.

Amikor a házak ereszérül

A madár is dermedve leszédül,

S könnyezik a kutya szeme fázón,

Könnyes szemmel én is azt vigyázom:

Füstpántlikát hol lenget a kémény.

Tudom ottan

Tinálatok fölmelegedném én.

Fehér búbos mellett a jó padkán,

Tudom, ott még magam megvonhatnám.

A szegénynek, ki bekopog félve,

Tányér levest adtok a kezébe.

Ott még otthon a mennyekre méltó

Három szentség:

Jóakarat, meleg mosoly, szép szó.

Itt is, ott is a veszett világon

Ablakotok mécse kivilágol.

Felmosolyog pici rózsás foltja

A virrasztó örök csillagokra.

Bederengi a fekete földet:

Így az égre

Valahogy csak visszatündökölhet.

Hiába hogy az emberi állat

Irtástokra seregeket állat:

Most, mikor a karonülő kisded

Hebegése már tagadja Istent,

S a próféták szava is gyalázza:

Ti vagytok még

Az Úristen önigazolása.

Víz, víz, víz…

Esik az eső, mintha öntenék.

Odafönn tán már nincs is ég,

Csak víz, víz, víz!

Mennydörgés mennydörgést követ,

Záporzanak a mennykövek.

És víz, víz, víz!

Harangvirág most hova bú?

Hol didereg a pici nyúl?

Hol vacognak a cinegék?

Van-e számukra menedék?

Hát aki ottkinn csavarog:

A vézna, pőre vándorok!

Ágyúkon, árkon-bokron át

A szótlan ázó katonák!

Akinek nincsen födele,

Hova lesz most szegény feje!

Eldúl mindent a mocskos ár,

Bölcsőt anyától elcibál,

Testet és lelket elgyaláz,

Patkánygödörré lesz a ház,

Kocsonyává a szép gerinc.

Hát akinek Istene sincs!

(Őszi fecske kötetben.)

Szellősuttogás

Fejem fölött bükkfasátor,

Fejem alatt pehely mohok.

Bükkfalomb közt álomhozó

Puha szellő suhog, suhog.

Ringass, dúdolj, puha szellő:

Ne hallanám, ne is látnám,

Ne is tudnám, ami túl van

A kojsói havas hátán.

Anyás szellő suttogása,

Felkukkanó pötty szamócák,

Csupa illat, csupa jóság…!

Ennyi legyen a valóság!

Erdély, Marosfő. Ezt kevésbé kedvelem.

Légoltalom

Az ég a fák válláig ér,

Félénk eső szömörcikél.

Ballagdálok az ázott erdőn,

Fejem fölött kopott esernyőm.

Ülvén egy zsámoly törzsökön,

A rím taplóját dörzsölöm:

Ha tudnék tán belőle holmi

Dallamka-szikrát kicsiholni.

Így udvarollak Múzsa, lásd,

Hogy lépteid hozzám alázd.

Erre jutott a kényes költő.

Ó tönkreázott emberöltő!

A pajzán Pegazus helyett:

E csúzos apostol-pejek.

Hol lant zenélt olimpi fülnek,

Csepegő tollak szöszmötölnek.

És (mellyel együtt könnyezek)

Ez az esernyő-mennyezet!

Bíz ez a mennyhez nem hasonló,

Nem hordott ilyet szent Apolló!

Hát ez lett most a címerem!

Szent megadással viselem.

Hja, más idő, más nóta, más nép!

Így van bíz ez, és nincsen másképp!

De hisz ha jól felgondolom:

Elkél ma e légoltalom!

Lepereg róla hő is, víz is.

Ó védő boltom: szent poézis!

Mikor a század lázbeteg,

És lelket öl a förgeteg,

Alattad mintha megfoganna

Az istenek termő nyugalma.

Rudnokon született. Ilmi húgommal sok szociális nővér is nyaralt ott. Egyikük eltörte a lábát, nagy nehezen Kassára vittem be.

Ne aludj, Uram!

Exsurge, quare obdormis Domine!

Ne aludj, Uram már sokáig!

Az utakon a vér bokáig,

A hullapára köldökig,

S a bűn, a bűn:

Fojt szinte már szemöldökig!

Ha még soká késik a reggel:

Uram, mi lesz az emberekkel?

A jókkal! – olyan kevesek!

Belőlük is

Hiéna lesz és tigrisek?

Mi lesz a néma kisdedekkel,

Kik néznek ránk döbbent szemekkel,

S akiknek ajkán tej helyett

Az ördögök

Nektárja csurran: gyűlölet!

És mi lesz, Uram, – jaj, ne vedd el!

Világunk emelő kezeddel?

Mert káromlunk és megvetünk,

Uram, Uram,

Meghalsz-e végképp minekünk?

S ha meg: a kárhozat e földjén,

Hol megpattant a szív, a Törvény:

Kérdezni is alig merem:

Mi lesz, mi lesz

Gyámoltalannal, énvelem!

Csöpp szívemmel, mely gémberedten

Piheg elhúzó tenyeredben,

S mint egy fészkéből kiesett

Fecskefiók,

Szorong szegény és didereg.

Tudod, Uram, hisz Te teremtél,

Nincs több szívem ennél az egynél,

És ez – pusztuljon bár bele –

Ha méreg is,

A föld ízével van tele.

Nem tudok ember lenni máshol!

Vízözönben, földinduláskor,

A végítélet-napkor is:

Nincs más hazám,

Belé fogódzom akkor is.

Míg kezed melegén nyöszörgök,

Most is, Uram, azért könyörgök:

Lüktessen áldott tenyered

Szívembe még

Egy dobbanásnyi meleget.

Add meg nekem, ó meleg Isten,

Szívem rajtad fölmelegítsem:

Hátha utóbb hozzám melenget

A bújdosó

Igazak közül még kilencet!

(Őszi fecske kötetben.)

Hadd essen az árnyék!

„Mondá Izaiás: Ez legyen jel az Úrtól: Akarod, hogy fölmenjen az árnyék tíz vonallal, vagy hogy visszatérjen annyi fokkal? És mondá Ezékiás: Könnyű az árnyéknak növekedni tíz vonallal; nem akarom, hogy ez legyen, hanem, hogy hátra térjen tíz fokkal.”

(Királyok 4. könyve, 20. fej.)

Mint ama bibliás királyi emberhez,

Prófétáddal, Uram, hozzánk is üzengess.

Jelt a jövendőre kívánva kívánnék.

Legyen a jel most is: hadd essen az árnyék!

Könnyű az árnyéknak szállni meredekre,

Mikor a nap zuhan holtra nehezedve,

Amikor az éjnek kísértete mozdul.

(Őrizzen az Isten a nem-ismert rossztul!)

Ha a napnak, Uram, vagy egy szót üzennél:

„Engedelmes szolgám, eleget pihentél.

Mától más a parancs: keltegető, kelj fel!”

És szállna az árnyék egy pici hüvelykkel!

Istenem! az első rózsaszirom-vékony

Keleti ég alján kiderengő csíkon

Szedres szánkból milyen lihegés szakadna!

A pincebogár nép hogy szökne szabadba!

Látnád, az öröm hogy piheg át a földön!

Csicsegő kisgyerek a harsanó zöldön

Bundás pulijával hogy kacag, hempereg.

Meglátnád, mit tudnak nappal az emberek!

Hány az igaz ember, mennyi a jó szándok!

Úti kereszt alján mennyi Miatyánkok!

Hány kéz szelne cipót a rá kövezőnek!

Tarkállik a jóság, mint a virágszőnyeg.

Tarkállik a rét, ha meleg eső éri,

Virágzik az ember, ha engedik élni.

Csak érhessük egyszer árnyék megaléltát!

Küldd el, Uram, küldd el hamar a prófétát!

Szabad ember éneke

Olyan szabadon akarok ma Neked énekelni,

Amilyen szabadon piheg itt e rigó,

Mely a villámhárító hegyére szállt,

És nincsen köze több a földdel,

Mint az a pont,

Melyből karmos kis lába kinő.

Mint ennek a rigónak a rúdon,

Egyetlen pont még közöm a világgal:

Ezen a ponton át

Még hallom a templomi orgonát,

Még érzem a napcsókolta búzatáblák

Langyos-édes illatát,

Még visszavágyom símogatni gyermekarcot,

És bajtárs-kézzel parolázni harc előtt, –

De már nem úgy, mint azelőtt.

Ízes még puha ínyemnek az öröm,

De a fájdalom itthonabb érzi magát nálam.

S ha egyikük megkoppantja kilincsem,

Összetévesztem léptük neszét:

Csak annyit tudok, hogy Te küldted el hozzám

Valamelyik kis mindenesed,

Békességet köszönteni.

Mint valamikor, a tavaszi napokban,

Úgy ég eremben ma is a munka láza,

De amit nem ismertem régen:

Símogató a pihenés.

És amikor ágyamba térek este,

Mosolyogva mondogatom magamban:

De jó,

Hogy ügyefogyott munkánkra nem szorulsz!

Soha még ilyen melegen nem ölelt

Az igaz emberek édessége.

Soha nem éreztem ilyen mámorítónak

Szépség, igazság illatát.

Minden szóban: valami vibrál.

Minden szemből: valami rám néz,

Minden ismertnél emberibb,

És mindennél kimondhatatlanabb.

Imádkozni szeretnék:

De nem jő ajakamra szó.

Gondolni Rólad, okosan:

És gondolatom eláll.

Mégis érzem:

Most minden pillanatom ének.

Ó hallom, hallom velem-pihegését

A Mindenségnek!

(Őszi fecske kötetben.)

Nem én, Uram!

Megintcsak billenős a mérleg.

Én Uramisten, arra kérlek:

Most is, mint máskor, csendesen

Fogd le szépen a két kezem.

Egyért imádkozom, csak egyért:

Ne én, Uram, Te cselekedjél.

Én ne billentsem ujjamat.

Teljék rajtam az Akarat.

Ha úgy akarja, még ma este

Lábam elé simul a beste,

Lábbal lépek a tengeren,

És a kígyó is emberem.

Ha meg úgy látja (s úgy leszen jó!)

Képemre mászhat ronda hernyó,

S ólmos-szíj tépte vállamon

Krisztus bíborát hordhatom.

Mi róva áll, teljék be főmön.

Fontos csak egy: beléje nőnöm,

Ha nap növel, ha szél kaszál,

Mint forradt törzsű tölgyfaszál.

Az emberek, borzongva nézem:

Egy koncon, egy támlás-ülésen,

Mint a csibék a kukacon!

Én a jobbik részt akarom.

Keresztbe sem egy szalmaszálat!

Én megülök, Uram, tenálad.

Téged akarlak részemül,

És magamat, töretlenül.

Esztétikai tanszéket szerveztek Pesten, és egy professzor buzdított, hogy azt én pályázzam meg. Ez lett a veszte az Esztétikámnak, mert akik attól féltek, hogy csakugyan én találok odakerülni, kivitték, hogy egy-két lerántáson kívül nem írtak róla. Csak egy tárgyilagos bírálatot kapott: Halasy Nagy Józsefét.

Júniusi körte

Mint a koraérő júniusi körte:

Incseleg a lomb közt ígéretes zöldje,

De ha leszakítod, savanyú is, fás is,

Képmutató zamatába ínyed belevásik:

Látod, Uram, látod, ilyen vagyok én is.

Ahhoz, ami lennék, fiatal is, vén is.

Fiatal is: hamar-lángú, hamarosan hülő,

Vénecske is: sápítozó, suton ülő.

Hiába hernyózol virrasztó kézzel,

Hasztalan öntözöl mindennap mézzel,

Haszontalan porhanyítod köröttem a földet:

Maradok én, Uram, a te hálátlan zölded!

Akiért annyi verítéket ontál,

Csak ilyen, Uram, ez a félszeg kontár.

Igéid ellen kéreg a bőre.

Jótét helyébe jót ne várj tőle.

Jóakarat, hiszen, volna elég benne,

Csak az akarattól akarás is telne!

Egy akarás sarkába szegődne a másik,

Futná a vetéstől egész aratásig!

Ilyen ütődött, Uram, szegény szolgád!

Maga módján hiszen tevegeti dolgát,

Kantározni, nekimenni nem is akad párja,

Csak a dolog derekát már a jó égtől várja.

De hisz, édes Uram, te vagy az az ég is.

Te tudod, hogy akármilyen, tied vagyok mégis.

Hozzád futok akkor is, ha a lelkem vádol.

Langymeleget, Uramisten, ki ne vess a szádból!

(Őszi fecske kötetben.)

Felhős ég dicsérete

Eldicsérték már a boldog delet,

Rózsa-arany nap zengő nyugta-keltét,

Az ifjúságot, mely játszik s szeret,

Irígy ajakkal hányszor énekelték!

Borongó ég a barna föld felett,

Omló derengés, mélyebb titkú jelkép,

Valami máson elfutó lepel,

Sejtő lelkem ma téged ünnepel.

Az esős hajnal áttetsző ködét,

Melynek palástja égen-földön elleng,

Még nem világos és már nem sötét,

Nem füst a földön, az égen se felleg,

Csak imbolyog és kúszik szerteszét,

Elfogja szíved és megtölti melled,

Sírni nem enged, kacagni se tűr,

Melenget mégis észrevétlenül.

Ó szürke szépség, meleg-szomorú

Nehéz vidámság, enyém vagy egészen!

Te szentséges, tartalmas, szép ború,

Mely egy sóhajra már esőzni készen;

De északról ha friss szellőcske fú,

Mosolya villan sok furácska résen,

Fehér nincs rajta, nincs fekete foltja,

De a szivárványt szíve alatt hordja.

Lelkem is így borong az ég-színén.

A menny sírása összesűrűl benne,

S lassan gyűlik, gyülemlik belsején

Az emberlét kigőzölgési szennye.

Nagyon is sűrű, majdnem hogy kemény,

Semhogy sírásban könnyülése lenne,

Úgy el van fanyarodva, nehezedve,

Hát még hogy lenne mosolyogni kedve.

Fanyar és még sem fázó szürkeség:

Csak ez maradt belőlem mindenestül.

Nyiss engem ketté, ó kegyelmes ég,

S villantsd fel fátyol énemen keresztül

Az ólomtenger bujdosó szivét:

A szép napot megváltó melegestül!

S ha nem lehet még ama napra nyílnom,

Engedd legalább tengerem kisírnom.

Eső után

Eső után,

A néma bükkök gondterhelten állnak.

A nyirkos délután

Úgy csüng az erdőn, mint szíven a bánat.

Az ösztövér

Rőt avaron vizet fakaszt a lépés.

A moh a bükk tövén

Nedves-puha, mint új seben a tépés.

Föl-fölremeg

A lankadt lombok álmatag szemöldje,

Nehéz eső-szemek

Zörrennek olykor fázósan a földre.

Olyan nehéz

Olyik csepp, mintha csak vívódva jönne.

Esőverés után az ember visszanéz,

És nem is érzi, hogy meghalt a könnye.

Maros vize

Maros vize fut a fűzes part alatt,

Hullámai a Tiszának tartanak.

Tisza-Duna a tengernek tartogat,

Keresi a mesebeli partokat.

Hát te szívem, poros parton bolygó

Ide-oda kerengélő golyhó?

Esteledik, már inad is bágyad,

Ide s tova vetik már az ágyad,

Mégse tudod, merre vagy menendő?

Mégse tudod, hol az elegendő?

Csak keresgélsz, – semmire se kellő

Gizen-gazon botorkáló szellő!

Szentjánosbogárkák

Esti erdő. Lomha tuskók

Utamat elállják.

Hát ti csöppek, nem alusztok,

Szentjánosbogárkák?

Zöldaranyos lámpáskátok

Az erdőt belengi.

A dezentor holdvilágot

Nem sajnálja senki.

Vad bozót közt lengedeztek,

Élő biztatásképp.

Hát te, szegény útjavesztett,

Nem tudnál-e máskép?

Piros reggel

Piros reggel. Harangoznak Mindszenten.

Bólogat a búzavirág,

Harangoz az egész világ szívemben.

Ki húzhatja? Egész világ aluszik,

Csak a gatyás pici Gergő

Komandéroz egy tekergő kis bocit.

Teljes a csend, nincs egy fia szellő se.

Az égen is csupa pici

Álmos-gyerek, lusta-boci felhőcske.

Káprázik is tán a fülem tisztára:

Nem is harang, amit hallok,

Csak a lelkem felhajnallott tisztája.

Minden baját kidalolta, kirázta,

S mint a tejszín égi mező,

Nevet rá az ébredező világra.

A tej himnusza

Asztalomon piros abrosz

Minden reggel,

Karaj kenyér, mázas csupor,

Kövér tejjel, jó meleggel.

Béke bennem, most jövök a

Szentmiséről,

Szinte buzog még a malaszt

Szívem forrás fenekéről.

Ottan ittam Tállya borát:

Isten vérét.

Itt is iszom Isten-adta

Békességnek szép fehérét.

Ahogy iszom, azon habos

Melegében:

A jó széna szagát szívom

Amelyen a boci tapos.

Szinte érzem istállónak

Langy homályán

Tehén-anya lomha-meleg

Boldogságát bocikáján.

Szinte hallom tejes csöbör

Csurrogását,

Tejesorrú tarka boci

Farka bojtja surrogását.

Gyermekkorom… Szomszédéknál

Bocát fejnek!

Ajkam szélén érzem ízét

Gyöngyözgető anyatejnek.

Csoda-lágyát símogató

Anyakéznek.

Ó be jó ez! Ez az emlő!

Ez a bölcső! Ez a fészek!

Emlékezés illatában,

Szagos tejen:

De jól esik lehajtani

Két karomra zsongó fejem.

Így maradni, mint a szép tej,

Elömölve:

Visszafolyni, visszabújni,

Anyaölbe, Isten-ölbe!

(Őszi fecske kötetben.)

Óda egy nyúlhoz

Láttam egy nyulat. Kövér volt a rét,

Óvatosan eszegetett az árva,

Közben mozgatta két hosszú fülét

Előre-hátra.

Egy-egy harapás, egy-egy fülelés.

Olyan furcsa volt ez a jelenés,

Kacagnom kellett őkelmét.

Aztán megláttam a szemét,

És megfagyott a nevetésem.

Ó az a két szem!

Az a két sárga, rab-sunyi

Szemecske, mit fáradt-bután

Minden falás után

Meg-meghunyít!

Egyet harap

A két felálló periszkóp alatt,

És míg habzsol szegény, félig-se-rágva:

Silbakolva előre-hátra,

A két fül körbe les.

Szegény füles!

Mi fojtogatja kis szíved?

A farkas körmét retteged?

Vadász csövét? ebek fogát?

Vagy mely az égen vijjog át:

A csőrehorgas vércsefajt?

Vagy a rezzentő gyíkrobajt?

Minden gyanús! Minden gyanús!

Ha szöcske szökken, csiga húz,

Fűszál tövén is tőr leseng,

Alattomos maga a csend.

Halált hozhat a víz, a szél:

Ellenség minden, ami él.

Hiába katonás fülek,

Hiába láb, szél módra gyors:

Gyorsabb a Sors,

És éberebb a rémület.

Emberek, emberek,

Az Isten legyen irgalmas nekünk!

(Őszi fecske kötetben.) A legsötétebb fasizmus napjaiban volt ez.

Láthatatlan őzikék

Zöld bársony hegyi rét,

Nyugalmas, mint egy falusi vasárnap.

Mondják: az őzikék

Minden hajnalban inni idejárnak.

Kabóca és a gyík,

Nyúl, meg a mókus régi jó barátom:

Ha addig élek is,

Meg kell a szomjas őzikéket látnom!

És mentem is le már.

Zenélő hajnal, tiszta csoda-kék menny.

Csillámló napsugár

A patakon. Minden, csak őzikék nem.

Késő! – Másnap korán

Szökött el borzas szememről az álom.

A nap is vánkosán

Nyújtózkodott még, túl a szemhatáron.

Fehérkésen, üdén

Szellőzködött új napra már a mennybolt,

A rét ezüst füvén

Pillék mosdottak. Ám őzike nem volt.

Túlságosan korán

Jöttem ma ki! Milyen mohó az ember!

Még alszanak talán.

Sebaj! Megvárom. Vártam türelemmel.

A nap ragyogva kelt,

Lankadtak már a tikkadó virágok.

És kúszott és delelt.

Soha még ilyen őztelen világot!

Ti csalfa őzikék,

Hol csúfolódtok? Vagytok-e valóban?

Kérdeztem szerteszét,

A malomban, a hegyi fogadóban.

Ki látta nyomotok?

A malmosnak a nagyapja mesélte,

Hogy oda szoktatok

Éjjel kijönni, táncolni a rétre.

Az erdőkerülő

Megesküszik, hogy most is odajártok.

Látott-e? Még nem – ő,

De beszélt már olyannal, aki látott.

És jön a csepp Kata,

Nagy szeme-párja szent-komolyan kékell.

Ő minden éjszaka

Bújócskát játszik a kis őzikékkel.

Szép piros a fejük,

A kezét nyalják, az ölébe ülnek,

Beszélget is velük.

És szárnyuk is van és azzal repülnek.

(Őszi fecske kötetben.)

Zakar

Egy nagy darab lengyel legény,

Vastag bajúsz, nagy kék szemek,

Noszogatja az erdőszélen,

A lusta három tehenet.

Szótalanul, lesütött szemmel,

A barom után eltopog,

Húzván maga után a földön

Mindkét kezén egy-egy botot.

Nézvén a porban elmerülten

Bódult szemmel, ki tudja mit,

Míg ajkán olykor-olykor egy-egy

Félig-mosoly átsurranik.

A tehenek, tilosban többet

Kalézolván, mint egyebütt,

Megállanak a vén fa mellett,

Melyen a Szentantalka függ.

Jól tudja már az okos állat,

Hogy a legény hová akar,

Magától húz mindennap arra.

Megáll a kép előtt Zakar.

Kinyitja szeme kék virágát,

A bizodalmas szent felé.

A juhászkutyák szeme ilyen,

Meg a szelíd szláv szenteké.

Csak áll és néz és ajka reszket,

Soká-soká. Imádkozik?

Vagy éppen csak elsúgdogálja

A jóbarátnak titkait?

Megsúgta már nekem is egyszer,

Ki az a kis bányász-leány,

Akinél esze jár Zakarnak,

Míg ballag a barom után.

Ki szavafösvény bátyja útján

Egyszer egy olyan szót üzent,

Hogy Zakar attól elfelejtett

Ködös múltat, rongyos jelent.

Hogy pénze nincs, sem ép ruhája,

Mindent-mindent felejt szegény,

Hogy nincsen „születőlevél” sem,

Nincs semmi, csak egy vén legény,

Meg annak egy bolond, felejtős

Mámoros szíve, – meg a Szent,

A drága szentecskék az égben,

Meg az a kislány idelent.

De tudja minden jó keresztény,

Hogy a jámbort, ha ügye fogy,

Tizennégy szentek megsegítik,

Hát ez is csak lesz valahogy!

Így meditál Zakar az erdőn,

Ő bolondos szíve szerint.

Szentantalka a Jézuskáról

Hozzá fordítja szemeit.

Ugyan mi az, aminek láttán

Ily mosolygós kedvét leli?

A jószagú együgyűség-e,

Vagy a tátott csizma hegyébe

Kikandikáló bütykei?

Galambok

Fekszel a párnán: letörött faág,

Válladon ül a búgó némaság.

Kezes vadgalamb, a füledbe súg:

Ami tegnap volt, édes-szomorút.

Hessentenéd, – de jó, hogy nem megy el.

Nem akarnál, de mégis könnyezel.

Visszhangot sír benned a tubaszó,

S ujjad közt meg-megáll az olvasó.

De felszálló szelíd-galamb imád

Elhagyja már a vadmadár nyomát

S tollain erdő-illatot vivén,

Csőrével zörget Isten küszöbén.

Rudnokon írtam Auguszta nővérnek, aki azon a nyáron eltörte a lábát.

Váltott gyerek

Csipkésen a lomb közt dorombol a fény.

Emberfejű törzsek a gally sűrűjén.

Uszályos árnyakkal a mély teli.

Ez a gyerek-erdő, a mesebeli!

Ember ha jönne most szembe, talán

Szinte bizony hogy furcsállanám.

Szinte hogy várom a kibukkanó

Táltos paripát vagy vén manót.

Galagonyák közt valaki jár.

Jaj, nem a szürke hétsingnyi szakáll?

Csörrennek a mérges fekete bogyók:

Jaj, ez a Hétszünyű Kapanyányimonyók!

De hiszen csak jöjjön a szörnyű legény,

Tudom a titkát, nem félek én.

De bizony, bátran mondanám:

Jó estét, édes öregapám.

Rajtam ki nem fogsz, ravaszdi manó.

Én sem vagyok ám amoda való.

Ahonnan te jöttél – váltott gyerek én –

Jöttem a Göncöl táltos szekerén.

Hogy emberek közt lett a helyem,

Csak átbucskáztam a fejemen,

Így lett belőlem éfi legény.

Bolonddá tartok mindenkit én.

Ha megint kedvem kerekedik,

Kapom magam egyszer, – nemsoká pedig! –

S nagyot rikkantva, bukfencet hányva,

Visszakarikázok mesehazámba.

Rudnokon az erdőben volt egy csodálatos faképződmény, amely messziről olyan volt, mint egy öreg varázsló, ez a régi Panci-Manci mesét juttatta eszembe. De azért a versen rajta van a fasiszta idők hatása is.

Velük, helyettük, értük!

Most megcitállak lelkem, jól vigyázz!

Elég a zsörtölődés, elég a lázadás.

Csak rozsda ez, falánk, mely izmaidba vág,

És nem lesz tőle különb a világ.

Nem leszel tőle gazdagabb te sem!

Mit ér elbújni békén a templom-hívesen

És mormolva misézni egymagadnak,

Míg kint az izzadt aratók ezrei elhaladnak!

Hisz mosolyogva érzed, mily messze még az óra,

Hogy zsémbes bácsi légy, múltak magasztalója.

Odáig még nem értél, hogy meg ne értenéd

A zölden-édes ifjúság bolondos énekét.

A napbanéző friss csikó-erőt

Ki vette húrra harminc év előtt?

A tiszta vér, mely lépteikbe dobban:

Tekints magad köré: kiben tüzelne jobban?

Ha nem is tejfeles immár a szájad,

Megvallhatod: ma is otthonabb nálad

A tejfel, mint a burnót vagy a szelídke pépek,

A lábaid még táncütemre lépnek.

Megelégedni avval úgy se tudnál,

Hogy érted őket, jobban önmaguknál.

Sem hogy nem bántanak, mint hasznos véneket.

Kell, hogy melléjük állj! Akard, hogy értsenek!

Ne viszolyogjon kényes gusztusod,

Mert néha nagyon is robusztusok,

Mert fürdetlenek olykor és zöldeket beszélnek.

Honnan vegyenek különbet szegények!

Hiába, mostan így mérik a fontot.

El kell a hússal fogadni a csontot.

Sok köztük a lator? Mihelyt hozzájuk lépel,

Júdás egy hanggal csendesebb, és hangosabb lesz Péter.

Különben, hasztalan vonogatod fejed:

Fiatal vagy: az ifjak közt helyed.

Csak közöttük maradhatsz magadé.

Avagy az öregek közt – mondd! – otthonosabb vagy-é?

Csak bátran állj oda. Ne félj: megérzik rajtad,

Hogy onnan jössz, ahova ők óhajtnak.

Hogy mit előlük elfog a menetelő lárma,

Az melegít belőled: a csendes vox humana.

Nem is tudják, mikor páncélban dübörögnek,

Hogy alva is utánunk nyöszörögnek:

Kiknek kezén gránátok nem teremnek,

De tudjuk titkát az örök Ütemnek.

És ha nem ismernek föl, ha kinéznek: Ebadta,

Te munkálsz, mint Isten munkálnod adta,

Velük, helyettük, értük, – majd elválik,

Melyikünk marad a legény halálig!

Dalolj, ne félj!

(Reményik Sándornak)

„Egy új világ van születőben!” – mondják,

Kik felkötötték az Idők kolompját.

A vének, kiknek szája fél-sírásra:

Megérett a világ a pusztulásra!”

Ne higgy nekik, magadnak higgy te, lelkem!

Én egy órával mások előtt keltem,

De fáradt nem vagyok,

És bizalmasaim a csillagok.

Én nem hiszek a tele-szájas Újban.

Az Új csendben jön és oldott sarúban,

Vagy a magasból angyalpille szárnnyal

A szívbe, mit az Istenség megárnyal.

És akiben Igéjét megfogantja,

Az szánva néz a kérkedő Kalandra,

Amely ma szerteszét

Elfojtja a szemérmes Új neszét.

Én hiszek benne, mind a világ ellen.

Őrá esküdtem ifjú életemmel,

S azóta minden évszakújuláson

Még-még újabbnak, ifiabbnak látom.

És örökebbnek. Ó hogy issza fényét,

Hogy zsendül rajta új sarj, új reménység,

Mely örököt akar!

Csak ami örök, az a fiatal!

Ne higgy, én lelkem, csak makacs magadnak.

Megy a karaván, kiskutyák ugatnak.

Vénhedt ebek vonítanak a holdra:

A hold csak hinti harmatát mosolygva.

Eredj, én lelkem, elrendelt utadnak,

Szolgálatodra: keletről nyugatnak,

Előre, mint a nap.

A Pillérek erősen állanak.

Meleg a nap és hűvös szellők fújnak:

Ki mondja őket réginek vagy újnak?

Csorog a forrás, szüntelen szülemlő:

Embernek, őznek örök anyaemlő:

Vedlik és újul az emberi öltő,

Meleg a nap, és énekel a költő.

Lelkem, dalolj s ne félj,

Te napsugár, forrásvíz, enyhe szél!

(Őszi fecske kötetben.) Reményik S. nagyon kedvelte. Igen-igen szomorú ember volt.

Az égő bokor

I.

A Végtelenség Kristálycsarnokában

Embertelen magában áll az ember.

Áll és kiált.

Van-e Fül a Mindenben, figyelő,

Hangunkra, hangzó emberhangra halló?

Kiálts a szélhez, mondd, hogy üljön el, –

Kérd a villámot: sújtson másfelé, –

A hunyó napot, hogy ne hagyjon árván, –

A déli hőt, hogy ki ne szívja kínnal

Sziklába körmölt ciszternád vizét:

Hallgatnak-é könyörgésedre vajon?

A tűz elé hiába térdepelsz,

Hogy fel ne falja bűntelen tanyád:

Ha ésszel, kézzel torkon nem fogod,

Úgy elemészt, hogy egy csipet korom

Marad belőled s együgyű imádból.

Behúzza-é a megehült oroszlán

Szavadra szikrahányó körmeit?

Az áspiskígyó tiszteli-e szód?

És mondd a marta sebnek, hogy ne fájjon!

Magányos hang az ember hangja, meddő

S rokontalan, csak a könyörtelen

Szél vihog rá beteg visszhangokat;

Magányos hang az ember: mondatik

Valakinek, és nincsen, aki hallja;

Páratlan rím: a zengő ráütést

Szólítja zengve és elhal magában.

Kiáltozol, hisz amióta eszmélsz,

Egyebet sem tudsz, mint kiáltani.

Kiáltás, égresíró csepp sikoly

Jelentette a Minden közönyének,

Hogy megszülettél; egy hörgő sikoltás

Jelenti majd a siketnéma pornak,

Hogy közönyös méhébe visszatérsz;

S a kettő közt: minden kis pillanat,

Minden lehellet: egy-egy elhaló

Esengő sóhaj, vagy szomjú kiáltás

Valakihez, szilaj dörömbözés

A záranincs roppant páncélkapun

Vagy hízelgő szelíd esenkedés

Egy kívánt kulcslyukon, – a kulcs belülről,

És benn a házban senki sincs.

Ó jaj, dehogy nincs! Zárt ajtók mögött

Páncélok mögött, fellegek mögött

Világok mögött, ezredek mögött

Virraszt egy alaktalan Óriás,

Egy siketnéma és vak Óriás,

Egy vigasztalan Óriás: a Törvény.

Nem látom őt; nincs ember-arculatja

És teste nincsen: nem tapinthatom.

De hallom óriási lépteit

A Mindenség visszhangos csarnokában

Meg-megdörrenni s végigorgonálni

A láthatatlan kupolák alatt.

Egy dörrenés: s szökell a szolga nap;

Más dörrenés: a nap pihenni száll.

Egy rezzenés: ím felgurul a hold

És csalfa hévvel gömbölyödni kezd;

Más rezzenés: csorbítja sarlaját

És elemészti vézna tetemét.

Egy mozdulás: és serken a dagály,

Az Óceán hetesfogatja bőg;

Más mozdulás: és visszahull a hullám

S alázatos-gügyögve megvonul.

Egy dobbanás: és emberszív alatt

Emberszív éled emberszenvedésre;

Más dobbanás: az ember odafekszik

Az anyaföld bizalmas kebelére

Virágnak trágya, féregnek falat,

Szellőnek játék, unokának emlék,

Történelemnek halvány hagyomány.

Robban: világ bukkan a semmiből.

Robban: világ bukik a semmibe.

Napok kerengnek, tejutak derengnek,

Naprendszerek párává porlanak,

Kattog a Küllő, csattogat az Üllő,

Lobog a, dobog a, robog a Ritmus,

Egy, kettő, száz, millió, billió;

Valahol, valahogyan, valaki, –

Egy Mester veri a taktust!

Egy Mester, egy Karmester-óriás.

Siket-é, vak-é? Bárgyú kis szavak!

Ki látott többet, ki hallott nagyobbat

A vak Miltonnál, siket Beethovennél!

Ó Mester, Mester, ó vigasztaló

Látó és halló Ritmus Óriás!

Verem a taktust, kezemmel, szívemmel.

Verem a taktust: kezemmel, szívemmel.

Minden eremmel testemben tapintom

a Mestert.

Ó drága Ritmus, meghitt jóbarát,

Én lélegzetem, mindenem, de jó,

Hogy te lettél a Törvény, hogy a Mester

Benned lélegzik és benned üzen!

Bár térdepelve illeti csak ujjam

Rejtelmes ráncú köntösöd szegélyét,

Téged ismerlek, jobban enmagamnál.

Ahol te szólsz, ott én otthon vagyok.

A mindenségből te pihegsz felém,

A mindenségben hát otthon vagyok.

Aki tebenned él, testvér nekem:

A Mester benned lélegzik körülem,

A Mesterben hát testvér vesz körül.

Aki ritmusra szól, az énekel,

S aki énekel, nem lehet, ne halljon.

Énekel: hallom. Énekelek: hallja.

Ébredj én lelkem!

Ébredj, citera, hárfa!

Dalommal a hajnalt pirkadni keltem,

Dalommal az Istent dalolni keltem.

II.

De meddig ér a hang?

És meddig ér a szem?

És meddig ér a gondolat?

* * *

Vak-sima fal a síkos Végtelenség:

Nekigyürkőzik izzadságos elméd

S nehézkesen úgy csusszan vissza róla,

Mint makacsul erőlködő fiú

Felül-koronás bükkfa derekáról.

Hiába küldöd fölfelé szemed

Lencsés sugarát; falra fal tolul,

Végtelen torlik új-új végtelenbe.

Az éther érthetetlen óceánján

Szigetet hol lel megvethetni lábát

Embergondolat és emberkiáltás?

És mégis, mégis erősebb tenálad

A tölthetetlen kényszer, hogy kiálts.

Keresned kell, hívnod, kiáltanod

A Halló Végtelent.

Hallod a Hangot,

De olyan messze, messze, messze van!

Hallja-e hangod,

Hisz olyan messze, messze, messze van!

* * *

A Leviátán hömpölyög előttem,

Tengerek szörnye, Leviátán,

Aki dagályban, apályban dorombol,

Aki bömböl a jeges zivatarban,

S az égütő viharban hánykolódik.

A Leviátán hömpölyög előttem,

Előttem-é? alattam-é? fölöttem-é?

A Mindenség parttalan tengerében

Valami hömpölyög. Képzeletem

Vele hömpölyög s szédülten dadogja:

Leviátán!

Amikor millió és millió

Évezredenként egy-egy pillanatra

Fölbukkan a világtalan özönből,

Farka hegyének lomha billenése

Megrengeti a feneketlen árt

S felloccsant egy parányi buborékot.

Az újszülött tajték-gömböcske hintál

Hullámhegyeken, hullámvölgyeken,

És rengnek benne kisded óceánok,

Csecsemő kontinensek domborodnak

És most elválasztott naprendszerek

Keringnek benne, mint búgócsigák

S pajkosan pergetik maguk körül

A csillagok parányi pörgetyűit,

És minden csillag újabb tengerekkel

És szárazakkal és új csillagokkal

Fiadzik újra, s az új Óceán

Új Leviátánokkal viselős.

Mígnem egyszer a milliomodik

Unoka Leviátán uszonyán

Megcsillan és vígan himbálni kezd

Egy vízparány, egy icipici gömb,

És forog és az esztendők kerengnek,

És tengerek csatáznak tengerekkel

Az új golyóban, és ahol a tenger

Legmélye nyílik, áll egy Óriás,

(Irdatlan Óriások tömegében

Egy ici-pici gyermek Óriás),

És félkeze feltartott tenyerén

Kacagva gurigázza azt a csöpp

Játékvilágot, melyet durva nyelven

Napnak nevez, melynek alázatos

És engedelmes szolgálóleánya

A Föld, az én anyám.

Hol vagyok én!

És hol van tőlem az Óriásgyermek!

Az Óriástól hol a Leviátán!

És attól még az Első Leviátán!

Hogy jutna hozzá hangom cirpelése!

Hogyan törődnék porszem életemmel,

Hogy lenne füle hitvány hangjaimra!

Egy hangyaláb a Libanonra dobban,

Egy lepke rálehel az Óceánra:

Világok harsogása mind a kettő

Az én szavam neszéhez, míg eléri

A mindenségen át a Kezdetet!

Megállj, bolond paripa, képzelet!

Hová csatangolsz? Gyeplőt a szilajnak!

Ha ballon elméd kötelét eloldod,

A semmi kékben nincs előtte gát,

Repülhet és csaponghat kedveként,

És teremthet, ha jól esik, magának

Világokat és mindenségeket:

Te állj és vesd meg élő lábaid

Két talpas, körmös oszlopát a földön,

Ösztöneid szívós gyökérzetével

A föld szívéig indázd el magad,

Hadd zsongja által földszakadta tested

A fogható, az éltető valóság:

A föld dobogta, ég lobogta Ritmus.

A Ritmus, ó a Ritmus nem szeszély,

Nem képzelet, nem csilló buborék,

Nem Leviátán: a Ritmus a Rend,

Az eszme és az ének: a teremtés,

Tennen magadnak képére teremtés.

Ugyan gondold el magadnak az Istent,

Amint kimondta a végső Legyen-t,

S fáradt ujjakkal megpörgette már

A Gömbök Gömbjét első indulásra,

Aztán elmondja: „Jól van úgy, amint van,

Forog immár, nincs többé forgatóra

Szükség, elél már örökké, maga

Emberségéből – amen és aludjunk!” –

És elterül a kék világmező

Csillagvirágos dagadó gyepén,

Szeméig húzza felhőpaplanát,

És nem törődik többé semmivel,

Aluszik, aluszik álmatlanul.

Ó milyen lusta mesterember Isten!

Ó milyen nyárspolgári gondolat!

Hol a mester, ki árván hagyni képes

A Művet, Művét, szíve magzatát!

És hol a mű, mely nem sír este-reggel

A simogató mesterkéz után?

Emlőt akar és ringatást a mű

És bölcsődalt és anyaörömet:

És nem anya, ki elaludni képes,

Míg csöpp pulyája emlőt nem kapott.

Vehet-e akkora lélegzetet

Szobrász, ha áll az óriás kolosszus,

Hogy életnél-halálnál izgatóbb

Ne maradjon néki: gyermeke testén

A fénynek-árnynak tánca hogy libeg!

A legjobb mester pálcájára bízta

Művét a fáradt muzsikus, – de mégis

Még álmából is iszonyattal költi

A gondolat, hogy tán egy eldugott

Helyen, ahol más meg sem hallaná,

Egy másodperccel el találja vétni

Csilingelését a triangulum.

Tégedet is, idétlent, legutolsót

Énekesek, húrosok seregében

Nem költ-e olykor mint villámcsapás

Almodból egy-egy régi verssorod!

Nem, nem a művész hűséges! A mű

Több életnél, halálnál: egy magával.

Szeretet szülte, szeretetre szülte,

És nincs is benne más, mint szeretet.

Örülj, én lelkem, boldog énekes,

És énekelj, mert nemcsak énekes vagy,

De ének is, és aki énekel,

Szeretetből énekel tégedet,

S aki szeret, annak mi gondja más,

Mint hogy szeressen és hogy őt szeresse,

Akit szeret.

Örülj és énekelj,

Én boldog lelkem: érted ég az Élő

Szerelem lángja, melynek lobogása

Életre lángolt téged is. Örülj

S lángod indáját bíborosra szítsd.

Minden parázs halandó, csak e láng,

A Dallam lángja, a Szerelem lángja

A mindörökkön égő s el nem égő

Rózsának lángja nem ismer halált.

III.

Fülemről immár lepattant a sár,

Mint szememről a hályog és agyamról

Az emberszem bilincse. Szabadon

Úszom a zengő dallam-óceánban,

Amelynek nem volt és nem lesz határa,

Eleje nincsen, vége nincsen: él.

Mert minden ütem a Te pihenésed:

Testekben, színekben és vonalakban

Remeg és kúszik, tündököl és táncol

És ölelkezik, lankad és alél

És újra él és újra mosolyog,

És minden szín és vonal és idom

És mozdulat: a Dallam köntöse,

Szerelmed dallamáé.

Köszöntöm a közös háztűz Napot:

Tudom, hogy minden csepp sugárszilánkját

Énnekem gyújtottad fel egymagamnak,

S hajnaltól estig minden pillanatban

Új üzenetet integet felém

Kettőnk közös titkáról.

Jó meleg titok, beleburkolózom,

Mint egy jó bunda bolyhos melegébe,

És dudolászva járok a december

Haván-sarán és jéglehelletű

Rossz-emberek s didergő kicsinyek közt,

És odatárom nekik a felét.

Az Esthajnal Csillagot köszöntöm,

Rajtam virrasztó szemed hűvösét,

S ingó ösvényem hozzád igazítom.

Pirosítani hajtom oda képem

A táncrahívó szeleburdi szélnek;

A nagy hegyeket nézem áhítattal

És gerincük élő hullámain

Rajta látom még éppen hogy kihülten

Mintázó meleg ujjaid nyomát.

A nyár felhőin rózsaszín palástban

Libegsz tova, hópelyhekben csilingelsz

És a kérődző, bús tehén kolompján.

Fűszál hegyén cseppé szürönközöl,

Fenyősudárban ég felé mutatsz,

S égből a földre sóvárogsz alá:

Susogló eső fátyolszálain.

Illatnak ülsz a gyöngyvirágkehelybe,

Meleg életnek sárga rozskalászba;

Harangvirágnak lila csókot adsz,

Kisgyermekek ajkára rózsapírt,

Kukoricának kisleány-hajat,

Költő szívébe gyerekgügyögést,

Tudósnak eszmét, aggastyánnak álmot.

Jóságod édessége csordogál

Mézben, gyantában, édesanyatejben;

Teremtésed játéka mosolyog

Önnönmagán, mikor a kisgyerek

A jó homokban házakat emel.

Pajzán mosollyal vezeted a felnőtt

Nagyemberkék szalagfutó kezét,

Alvajáró költőket, piktorok

Esetlen ecsetét és filozófok

És csepürágók kötéltáncait,

És úgy lesed, kíváncsi szeretettel:

Mire mégy velük? – mit lehetne tenni még,

Hogy még tarkább és még zengőbb legyen

A létezőség.

Nyári éjszakában,

A zengő csendben ablakom alatt

Hallom suhanni lépteid neszét.

Figyellek árva tücsökcirpelésben,

Holdat vonító nagy komondorok

Borzongásában és a méla békák

Állhatatos szerzeteskórusában.

És hallak hajmeredve messziről

Örjöngő ágyúszóban és a szárnyas

Halálszerszámok istentagadó

Zuhatarában és gyermeksikolyban,

Halálhörgésben, – káromló igék

Fagyasztják szívem: gyilkolj! és gyűlölj!

Tipord el! és: Feszítsd meg!

És meg nem érthetem, ha tudom is,

A lehetetlent: hogy ezekben is

Te mennydörögsz és magaddal beszélsz!

Mily borzalom! De minden borzalomnál

Borzalmasabb, hogy én is te vagyok.

Kinyújtom a sötétben a kezem:

S érzem, hogy kezed tapogat körül.

Lépek: de érzem, hogy mozdulsz felém.

Nézek kifelé: s néző két szememmel,

Te nézel, ó kettős világtükör,

Melyben belsővé finomul a külső,

És ami belső, külsővé nehézül.

Lélegzetem a te lélegzeted,

Agyamban villódzol, véremben áradsz,

Szívemben sírsz, dobogsz és dübörögsz,

Ha hánykolódik bennem szenvedély.

Ha mozdulok, a mindenség megindul.

Igét ha mondok, reveláció

Harsog belőle: a Törvény beszél.

Gondoljak rosszat: a Törvényt töröm,

S megroppan a Mindenség tengelye.

A Boltozat gyámköve lett a vállam,

Markomban fordul az Örök Kerék,

És sóhajomtól billeg és kihagy.

Néha meg olyan puhán és pihegve

Húzódol meg a szívem fenekén,

Mint egy butuska, éppenhogy kibújt

Fecskefiók a széthullt héj között.

Hangod nesze is olykor annyi csak, mint

Bölcsőben szundikáló csecsemő

Lehellete, mikor keresztelő után

Legelőször álmodik angyalokkal.

Ittlétedről csak annyi hoz jelentést,

Mint a virágzó szőlők illata.

Megérzik az ismerős illatot

Nyirkos pincék mélyén a vén borok,

S pókháló lepte hordaik szívében

Boldog kerengés forradalma pezsdül.

Érezlek én is: boldog ámulat

Nyilallik át pókhálós lelkemen,

És mozdulok és pezsdülök és forrok,

Általlobog a forró fiatalság:

Legelső lépés, első gügyögés,

Első imádság, első költemény,

Az első legyen visszhangzik belőlem,

Az első Nap, a világfakadás.

Hol van már tőlem szenvedés, halál!

Mit énnekem esendő birodalmak,

Elomló Alpok, futó kontinensek,

Szétporladó naprendszerek! –

Minden Te vagy és benned minden él.

A csöpp halál: a múlhatatlan élet

Szemrebbenése.

Nincsen, ami rossz. Te vagy egyedül.

Minden te vagy. És minden én vagyok:

Homlokodon az össze-vissza ránc,

Szemeid szivárványa, tenyered

Fehér lapján a kusza vonalak,

Orcádon a pír, szívedben a gondok,

És ajkadon a szűnhetetlen ének,

Mely önmagáról és önmagáért,

És önmagának, időtlen időktől

És időtlen időkig orgonálja,

Hogy Szent, szent, szent! és ámen! és hozsánna!

IV.

Én lelkem, aki hang vagy mindenestül

És a Hangra hangoltan visszazenged

A mindenségnek minden hangjait,

Milyen bizalmas, otthonos világ

Orchesztrumából zeng elő szavad!

Amerre fordulsz, minden hangra hang,

Meghitt, meleg, testvéri hang felel,

És mindnek egy a lelke: mind Belőle

Benne és Érte és Hozzá vagyunk.

Atyámfiak, akik szerettek engem,

És akiket szeretni úgy akarlak,

Ahogyan enmagamat szeretem, –

Atyámfiak, akik gyűlöltök engem,

És akiket szeretni úgy akarlak,

Ahogyan enmagamat szeretem,

Atyámfiak a minden messzeségben,

A szomszéd házban, szomszéd tartományban,

Más világrészben, más csillagvilágban,

Ismerősök és ismeretlenek,

Régvoltak és majd egykor születendők:

Kis munkatermünk túlsó szegletéből

Ősszörnyek leste barlangok zugából

Évezredek és eőn milliárdok

Fagyán keresztül is: rám nézzetek,

És lássatok egy leheletnyi fényt,

Egy szikra-pontot, amely csakhogy éppen

Van, de reszket és forró remegése

Tifelétek, hozzátok kívánkozik.

Egy szemet, melyben tükröződni tudtok,

Egy hangot, amely alig hallhatóan

De mégis veletek és értetek

Él és remeg, zeng és imádkozik.

Testvérek vagyunk! – milyen egy sugárzó

És melegítő szó ez! Mind a földön,

Földön és égen, égen és az űrben,

Ahányan vagyunk: testvérek vagyunk.

Most értem én a meleg kis barit

(Ó, milyen rég volt!) hogy mi húzta hozzám,

Ha éhes volt, ha fázott, hogyha félt.

Azt a meleget érezte belőlem,

Amit az anyja emlős puha teste,

Becéző nyelve, bolyhos bundaselyme

Lehelt, ölelt, csorgott felé

Szopókorában.

Ó, most értem én

A bozontos, bizalmas jóbarátot,

A jóságos, a hűséges pulit!

Hogy leste, milyen állhatatosan

Akaratom! Egy fél szemvillanásra

Kelt és indult és szolgált és loholt.

Ezer lépésről megmorogta értem

Az alattomos éjjeli veszélyt.

S ha kimerülten visszakullogott

Lábam elé az értem-állt csatából,

S megsimogattam elkínzott fejét,

Úgy nézett rám, mint hogyha mondaná:

„Köszönöm, én boldog vagyok!”

Mit látott bennem ez a lelkes állat,

És mit szeretett, hogyha nem az Istent,

Akitől küldetett, hogy legyen élő,

És legyen kutya és jó és enyém!

Köszönöm, puli testvér, hogy velem vagy!

Köszönöm, közös Atya, köszönöm,

Hogy adtál őrzőt és adtál barátot,

Okos kutyát,

Jámbor tehenet, mérföldlépő lovat, játékos cicát,

Csorgó méhecskét és harsány vadat,

Mezőmre tücsköt, ereszemre fecskét,

Pillangót a szememnek, éjszakámba

Fülemülét, harsány kakast a hajnal

Fullajtárául és mindent.

Atyám,

Hogy értem ezt a tarka, szép családot,

És hogy szeretem! Immár soha többé

Egy sem lehet számomra idegen!

Értem az undok férget is, az ocsmány

Kövér gilisztát és a láb alatt

Haladó hernyót, a dülledt szemű

Varangyot és a mérges darazsat.

Viaskodván erőmfelettiekkel:

Feladattal és bűnnel, butasággal

És ennenmagam nyomorú-felével

De sokszor voltam hozzájuk hasonló,

A férgekhez és hüllőkhöz, az Isten

Elátkozott népéhez, a vonaglók

És lappangók fertelmes fajzatához!

Köszöntelek, bizsergő hangyafaj!

Testvér vagyunk: a vágyam egy veled,

Szolgálni és sürögni a közért,

S vállalni terhet, szürke kis magamnál

Tízszer nagyobbat. Ti vagytok a jobbak,

Az igazabbak, de ikrek vagyunk!

Testvérszóval köszöntlek téged is

Nílus idomtalanja, víziló,

És titeket is, röfögő kocák,

Sár hempergői: ó a sár, a lomha

Pocsolyavíz, a lélekaltató,

Volt pillanat már, hogy szép volt nekem!

Én értelek és szánlak és szeretlek.

Madarak, ragadozók, fönnkerengők,

Mikor visztek már magatokkal egyszer? –

Fülemülék, pacsirták, cinegék,

Rigó testvérek, ó tanítsatok

A közös anyanyelvre: énekelni

Szívből-szakadtan, szívünk-szakadásig!

Oroszlánok, tigrisek, farkasok,

Ne kísértsetek: vért szagoltam én is

Veletek olykor, és a bömbölés,

A szenvedély sivár és elemésztő

Bestia-üvöltése, jaj, nagyon

Rokon nekem, irgalmazzon az Isten!

Mindnyájatokkal egy testvér vagyok,

Mint egy a szép szelíd háznéppel is,

Kiket az Isten élő kötelekkel

A föld meleg mellére kötözött:

Fák és virágok, füvek és bogáncsok!

Derekamban érzem a karcsú nyárfák

Sudár szökését, ájtatos fenyők

Imája bennem; mint a tölgyfalomb,

Sóhajtok néha; lelkem szirmain

Ibolyaillat és az széna lelke

Illan  meg olykor, és az emberek

Oly óvatosan és szemérmesen

Tapogatóznak éh csáppal felém,

Mint buzgó méhek a ti kelyhetekre,

Réti virágok, kis nővéreim.

Elheverek az otthonos gyepen,

Egy hűvös kortyot feliszom magamba

Szél öcsém kiborított serlegéből,

És megbillenti békés lelkemet

A meghitt mámor. Már ott ringatózom

Hármas ütemre a fenyőfaormon,

A patakban locsogok a kövekkel,

Fogócskát játszom futri fellegekkel,

Egy libbenő levélen negyedórát

Marakodom a szellő-kutyusokkal,

Kaszapengéssel, gilicebúgással,

Omló kövekkel, pisztráng-hallgatással,

Síró gyerekkel egy kórusba ringok,

És zengek, mint a hárfa, mint az erdő,

A távol és a tenger és a mennybolt,

És mint a minden.

Mind egyek vagyunk:

A Centrumtól egyforma messze és

Egymáshoz egyformán közel. A Szem

Mindnyájunkon egyformán rajt pihen,

A Szív egyformán mindnyájunk felé

És mindnyájunkkal egyformán piheg.

Azonos-egy a titkos száz elem,

Amelyből testvér testünk összeáll.

Azonos-egy a hármas szenvedély,

Mely olajozza kerekeink szíját:

Eszünk, szeretünk, szolgálunk azonképp.

És egy a titok, a váltság, a cél:

Mint a vizéből kifogott halacska,

Tátogatunk az Anyavíz után,

Amelybe jöttünk, amelybe sovárgunk,

Bölcsen az egyik tudatlan a másik,

De mind sajogva s énekelve mind.

Elmondhatatlan sóhajtozásokkal

Fohászkodol bennünk egymagad után

Te mindnyájunkban egy és mindnyájunkban más,

Mindennél több, mégis mindennel egy,

Te, aki én vagy és mi és ti és ők,

Mindenben én és mindenben nem-én,

Mindenben mink és mindenben magad,

Akinek emberek és csillagok

És minden lelkes és lelketlen állat

Egy hangra sírja: Nyugtalan a szívünk,

Míg el nem nyugszik benned, Istenem.

Győzöd-e még (1945)

Családfa

A csőcselék e csúf korában,

Mikor az ember egymagában

Csak számnak kezd számítani,

S hogy mégis érőt érni bírjon,

Eget ver (bélyeges papíron)

Az ősvadászó hallali,

Múzsám, jövel ma, vallani.

Mert minket sem a gólya költött:

Vagy egy-két-harminc emberöltőt

Megértünk mink is, legalább.

Jöjj, fessük meg közös erővel

(Szemétdombról az égre nő fel)

A pókhálós családi fát.

Oly tarka, mint a délibáb!

A gyökere egy vén csavargó:

Az ágostai hétmagyartól

Magzott nevetlen ivadék.

Sátor alól sátorra járva

Tengette kobozán az árva

Vitézek-csúfja életét,

Nótázva népe végzetét.

Nem fényesebb az asszonyág sem,

Nem kényesek az ősanyák sem:

Egy kis cseléd az ükanyám.

Nótázó ajka friss fuvalmát

– Ahogy őrlette kicsi malmát

Úr kenyerének úr-tanyán –

Püspökök lesték hajdanán.

Bizony a vér se szín turáni:

Kerülközött egy-egy Gvadányi,

Pázmány neméből németek,

Egy Zrínyi is, ki hősi horvát

Rögön emelte daca tornyát,

Volt rác is, tót is, egy sereg,

Mint ama Petrovics-gyerek.

Volt közte hős, volt áruló is,

Akadt egy-két cigány zsidó is,

Börtönt is ült nem egy üköm.

Nyugtalan nép! ki tehet róla!

Enyéim, s Isten a tudója:

E sokgöcsörtű dús tövön

Bútt napvilágra csepp gyököm.

S ha tudakolnád nagyapámat,

Ki megnyitotta szóra számat,

S ha kérdeznéd apámuram:

Amaz Mihály, a nagy Merengő,

A sasok útját túlkerengő,

S az apám János, színarany,

A pecsétgyűrűm tőle van.

Ím a családom, ím a vérem.

Szavam elállja a szemérem,

Hogy így kiadtam mindenem,

De mindent rajtuk át öleltem,

Lelkükből lelkezett a lelkem,

És Istenük az Istenem.

Más ősömet nem ismerem.

(1939. december)

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Fázó csillag

Halovány csillagok zizegnek az Oltban,

Már jeleket látok a napban, a holdban.

Nagy hegyek árnyában hosszú fenyő-ujjal:

Mutogatva-formán a magasba nyúlnak.

Emelkedő ujjad látom Uram immár,

Nincsen nyugodalmam régi sátraimnál.

Ne is legyen egyhamar ezen a világon:

A setétség órájában virrasztani vágyom.

Még tokba-nyugosztott kíméletes karddal

De hétszer zörgött már ajtómon az Angyal.

Hétszer hasított már szívembe a végzet:

Akarom is alázattal Uram az egészet.

Haszontalan úgyis hunyogatni pillám,

Mikor a határban gyújtogat a villám,

Minden este vérbe zuhan teteme a napnak,

S a jövendők várásától népek elapadnak.

Hogyne sírnék-rínék, ha akarom, ha nem,

Hogyne zökkenne meg ajkamon az amen,

Mikor álmomból is virrasztani rínak,

Akiknek a magaménál jobban ver a kínjuk.

Virrasszak is Uram, addig legyek éber,

Míg lehetek gyertya még a nagy feketében.

Csorduló cseppjeim ameddig leküzdöm,

Lángomnál míg hosszabb nem lesz keseredő füstöm.

Jót nekem Uram már oly sokat osztottál,

Kősziklából forrást annyit fakasztottál:

Többet a jövőtől nem akarok várni:

Elfogadom kezedből, hadd jöjjön akármi.

Ha hideg jön, nem baj; ha fagy is jön, hagyján,

Csak a rossz kanócnak égnivalót adjál.

Ha kormosan, ha reszketőn, de csak világoljak,

Mint a pici fázó csillag köve közt az Oltnak.

(1941. július)

Van itt egymás után vagy húsz vers, amiről egyszerűen azt lehetne mondani, hogy a történelem tükrözései. Nem kívánok olyan kifejezést használni, hogy antifasiszta, de lehetne.

Vízözön előtt

Hullámzó hegyeken

Elküldöm kóborolni lelkemet.

Szabad, játékos hadd legyen

Egy percre még, –

Szállanék, szállanék,

Mielőtt a sötétség eltemet.

Már zúg a vízözön,

De én még nem akarom hallani.

Az oktalan erőkkel nincs közöm.

Törvényt teszek

Magamra: míg leszek,

A Szentséget akarom dallani.

Hallgató hegyeket,

A kakukkfű szemérmes illatát,

Kicsorduló szirmok megett

A méhikét.

Hadd hívom égre még

A béke betlehemi csillagát.

A Játék és a Csend

Utolsó hitvallója hadd legyek.

Hadd lássa Isten odafent:

Mikor a föld

A Nagy Hazug előtt

Feküdt is el: az illat élt és álltak a hegyek.

Ragyogja még fejük

Az alkony szivárványos sugarát.

Hozzád imádkozom velük:

Uram, ha tán

A vízözön után

Fölemelhetné fejét Ararát!

(1941. augusztus)

(Őszi fecske kötetben.)

Egy fiatal német katonához

Almaképű kis német katona,

Olyan fiatal, szinte még gyerek.

Mögötte a vasúti kocsira

Szerelt sötétlő páncélszekerek.

A pihegő vagónnak nekidől,

Talpáig harcias zöldbe szorítva

És rám mosolyog; kék szemeiből

A fiatalság meleg hajnalpírja

Nevet és a szívemet elszorítja.

Háta mögött a tömött kocsiról

Kurjogató legény harmonikáz.

Lelkem előtt az édes-zöld Tirol,…

Havasi lejtők, szénasuhogás…

Vasárnap-est a völgyi csepp falun,

(Utolsó nyár elköltöző anyámmal)

A főtérről, százados hárs alul

Idecsattog – a fiatalság járja –

A talpverős tánc hetyke muzsikája.

Nézem a fiút, belemélyedek

Mélykék szemének pihenő tavába.

Kedves fiú, lásd, ez való neked,

A tánc, az ének, az otthon világa,

Ma még a játék és a szerelem,

Holnap a munka izzó férfi-napja,

A könyv, a gép, a kutató-terem:

Apáid hívnak, szellemáldozatra.

Ki az, ki veled őket elhagyatja?

Mi az az irtó, siketvak erő,

Ami elkapott, szép felebarát,

Hogy nem hallod, csizmás menetelő,

A Kantok és a Schillerek szavát,

A Két Kőtáblát a világ felett,

Csak az egyetlen iszonyú Szirénát,

Mely kiszúrt szemű farkasként terel

A meggázolt Európa tetemén át.

Fölötted dögsasok, lépted nyomán hiénák.

Nem érzed-e szegény arcod körül,

Boldogtalan, a dermesztő szelet,

Amely a föld fojtott ereiből

Kúszik feléd sárgán: a gyűlölet.

A szabadság elfúlt párája ez,

Mely arcod körül méreggé fagyott.

Ó, látom és a szívem dermedez:

A jeges égre hulla csillagok

Írják a szörnyű ultimátumot.

Már mozdul is a jóllakott vonat.

Tompán zördülnek a fekete tankok.

Te mégy, hogy eltörj új országokat, –

Mégy, mégy és én már hallom a harangot:

Ítéletet kongat iszonyú nyelve,

A sírásó a pitvarban kopog.

Indultok az öngyilkos győzelemre,

És én siratlak, szép ártatlanok.

A Kőtáblák mozdíthatatlanok.

(1941. július)

(A kettős végtelen kötetben.) Marosfőn. Mi még nem voltunk benn a háborúban, de a német katonavonatok ott haladtak át. A szociális testvérek háza a sínek mellett volt, ha kiléptem a kápolnából, láttam őket.

Groteszk

Farkas-barkas jaj de szép!

(Ha nincs különb nála!)

Nyulam-bulam jaj de rút!

(Ha fáj fogad rája.)

Kilenc ördög marakodik

A fekete szérűn,

Veri, vágja, öli egymást,

Potyogtatja a miegymást

Lucsok-eső-sűrűn.

Kukorica körömfalat,

Ha üres a bendő,

Mikor száraz a gége,

Langy víz is kelendő.

Kilenc bika bolhászkodik,

Kérődzene békén:

Kilenc kuvasz kapaszkodik,

Kilenc kullancs ragaszkodik

Furkós farkuk végén.

Megkukult a szabadság,

Leesett a fárul.

Sógoréknál disznót ölnek,

Kéredzkedj be náluk.

Kilenc majom röhög rajtam,

Mikor verset írok,

Házibolond vagyok nálok,

Találd ki, most mit csinálok,

Nevetek vagy sírok?

(1941. július)

„Kraft durch Freude”

Szól a tölcséren a menetelő.

Szűk mélyéből az óriási busznak

Jelvényes mellel a napfényre kúsznak.

Virít a zászló hátul és elől.

Mennek, sorban, a rendelt hely felé.

A jól kiosztott kocsmaasztaloknál

Kentes kenyérkék közt vígan buzog már

A söröskancsó és az almalé.

Nótáznak, esznek, tárgyalják mohón:

Hol jártak eddig, még ma meddig érnek?

És ki-kihallom néha suttogón

Üdvös nevét a végzetes Vezérnek,

Ki a falon függ, barnán, izgatón.

(Faust sír szívemben és a rheimsi Dóm.)

(Feldberg, 1939. augusztus)

(A kettős végtelen kötetben.) Egy óriási arányú sportszervezet volt, nyilvánvaló háborús célzatú. A vers abból az évből való, amelyben utoljára kinn voltam Németországban.

Felhők háromfelől

Felhők, háromfelől

Elfekszik az eget.

Ólomfalak megett

Föl-fölbukik a nap,

Már-már erőre kap,

Meg újra visszadől.

Hová lett aranya?

Hová a melege?

A szép aranyteke

Lapos lett és sovány,

Átlátszó halovány,

Mint egy beteg anya.

Borzong és didereg

Mind ami tőle él:

Ágon a falevél,

Száron a sok virág:

Oly zöldek és lilák

Mint éh koldusgyerek.

A pőre lombokon

Gazdátlan szél fut át.

Vinnyognak a kutyák,

S a korhadt cser tövén

Egy fáradt ösztövér

Hangyácska haldokol.

A páncél hegyeken

Új tábor ront elő:

Káromló, bömbölő

Tüzes felhő-stukák.

Megadta már magát

A világegyetem!

Fogy már a levegő

Az omló ég alatt.

De a vak boltozat

Szűrőjén átszorong

Egy csöpp ezüstke pont,

Egy pont, egy tiszta pont.

Egy pont, mely egyre nő!

(1941. augusztus)

Egy fenyőfa tetején hintázó rigóhoz

Könnyű rigó,

Fenyőfa keresztje hegyén,

Úgy-e de jó,

(Mi tudjuk csak, te meg én!)

Szél csókján ide-oda lengve,

Fönn, fönn, ahol ne hallja senki,

Belehintázni, belecsicseregni

A végtelenbe!

Fád odalenn

Fűrészli talán már fekete kan.

Túl a hegyen

Gyürkőzik a szél alattomosan.

Döntő fejszét is amott neki fennek:

Így vagy amúgy, ránk döntik a házunk.

De mi ne bánjuk, mi csak furulyázzunk

Az Úristennek!

Regulánk ez, énekeseknek,

Kikkel az Isten kontraktust kötött:

Hogy amikor majd eltöretnek

A világbíró ördögök,

Az embertelen egykori tájon

A dallam, a dallam mécse derengjen,

Hogy a sivatag-csendben

Az Angyal idetaláljon.

(1942. július)

Ázott kövön

Feketén gubbasztok a Fekete Rézen,

Villámjárta fenyők feketéjét nézem.

Szemfedő nagy szürke ködtenger alattam,

Köztem meg azok közt, amiket elhagytam.

Rideg betonarcát felhőfedezékkel

Tornyolja előlem a közönyös ég el.

Egyetlen egyedül mind a két világon,

Ázott kövön üldögélek

S emberségem savanyú zaboláját rágom.

Mint véres homokján a meztelen matróz,

Kit a szél játéka sodort ki a parthoz,

Amikor a tenger befalta hajóját,

Rágja tehetetlen utolsó bagóját,

Marcangolja vérző, sómarta fogakkal,

Kiköpi végül is egy rekedt szitokkal:

Rágogatom én is keserű bagómat,

Idetolom, odalököm,

Köpném is szemébe a mostanvalónak.

Köpnék, káromkodnék, – de hogyan csináljam?

Átokra, szitokra sose állt a szájam.

Se ráncosodóban, se legénykoromban

Soha még levőre nemet én nem mondtam.

Kehely ha nyújtatott, – ha üröm, ha óbor

Részemet megittam az emberi jóból.

S most, mikor a végső álorca leoldott,

S tizenkettőt üt az óra:

Most a legutólján mondjam fel a zsoldot?

Úgy bizony, én lelkem, nincs még ki a napszám!

Rozsdát kap odalenn az elárvult szerszám.

Nem ülhetsz itt estig, csak le kell már menni,

A zsivány ködökön erőszakot venni.

Egy jótét lélek sincs ott lenn a barázdán,

A vettetett magot föleszi a Sátán.

Ki látja el érted az Úristen dolgát?

Vedd elő a kaszakövet:

Jószántodból szegődtél, jókedvvel szolgálj!

(1942. július)

Egy kicsit hosszú. Három nyarat töltöttem Marosfőn.

Győzöd-e még?

Cudar felhők gomolyognak,

Elkormozzák az eget.

Jeges eső fenyeget.

Esztendeim komolyodnak.

Komolyodnak, feketednek,

Fogy a piros, fogy a kék,

Öreg legény, van-e még

Olajod a kerekeknek?

Győzöd-e még ezt a beste,

Ördöghasból kivágott

Haramia világot

Megáldani minden este!

Meddig győzöd egymagadban:

Emberesre mosdani

Képedet a mostani

Szennyektől a csepp patakban,

Az imádság patakában!

Az sem a szép régi már:

Zavaros is, el-eláll,

(Dögöt görget mostanában).

Meddig győzöd türelemmel

Az Úristen türelmét?

Futja-e még kis elméd,

Hogy az ember mégis ember!

Hinnél-e a Hitetőnek?

Avagy állod: az a jó,

Amit az Isten kiró

Akkordmunkát az időnek?

Érted-e még, hogy nem érted

Ami nem is értelem, –

De ami van idelenn,

Mégsincs másért, csak teérted!

(1942. augusztus)

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Éjszaka 1943-ban

Jól eltömött redőny mögött

Hársfalevelet főzök.

A föld felett griffmadarak,

Halállal viselősök.

A klinikán sírnak a gyerekek,

A sírokban nyögnek az ősök.

A holtaknak jó már odalent:

Éltek, ameddig győzték,

A csontokkal a gondokat is

Szépen elszemfedőzték.

Könnyű teher a hazai rög,

Nehéz a felelősség!

Könnyű a gyerekeknek is:

Még ők fejére nőnek

S elszaggathatják tőreit

A nagy Emberevőnek,

És írhatnak törvényeket

Istenesebb időnek.

De mit tegyen a férfiú,

Kinek törvénye: tenni,

Ki prófétálni küldetett,

És nem hallgatja senki,

És két halál feni rá fogát,

A kinti és a benti!

Kívül az ordas légiók,

Az emberhús-veszítők.

Benn a megőrült háza-nép,

A Krisztust újrafeszítők.

Cseppenkint vérezteti el

A százgyökérű szív őt.

Mit tegyek? Némán kavarom

Az elszűrt hársfalombot.

Kéken illannak ég felé

A gőzök és a gondok.

Kik végig-forrón fogynak el,

Bölcsek-e vagy bolondok?

(1943. március)

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) Szeged, a gyerekklinika mellett. Ezt nagyon szerettem a verseim közül.

Beszélgetés

Csodálkozol, te értő jó barát,

Hogy a rádiót nem hallgatom?

Nincs érkezésem: fontosabbakat

Sürget hites szolgálatom.

De hát a hírek! Élet vagy halál

Függ azon, amiket beszél.

Az sem érdekel?

– Úgy tanultam,

Hogy örökké senki sem él.

De hiszen még írnál, örülnél,

Még gyújt az ég, még fűt a föld!

– Akkor küldi el a Pallér a munkást,

Mikor a napszáma kitölt.

Tud a halálnál rosszabbakat is:

Gyalázatot, gyötrelmeket,

Ördögi agy!

– Ki az, ki termetéhez

Egy hüvelyknyit hozzátehet?

Egy szóval: minden jól van, és örüljünk

Hogy ím még ma is élhetünk?

– Igen, igen, – csak azokat ne bántsák,

Akiket szeretünk!

(1943. február)

(Kettős végtelen kötetben.)

Pilóta

Könyv a kezemben, himnuszok.

A dombon valami zuhog,

Valami döng, valami kattog:

Géppuskák jégesője pattog.

Katonák lőnek odatúl,

Halál-előgyakorlatul.

Újoncok! – mondom csöndesen,

S a tollat, a tollat felveszem.

Vetem magam, boldog pilóta,

Belőhetetlen régióba.

Szemem szögezem odatúl,

Halál-előgyakorlatul.

(1943. július)

(A kettős végtelen kötetben.) Marosfőn fordítottam egy sereg himnuszt, akkor két hónapot töltöttem ott.

Kiáltás a pusztába

Róma első bombázásának hírére

Isten, ki a világ felett

Nem-rezgő karral emeled

A Rend virrasztó vesszejét:

Legyen úgy, amint rendeléd.

De vajjon híreddel van-é,

Hogy zuhannak a Bál elé

Kiket Igéd felszoptatott,

A népek, vért-itt állatok?

Nézd Uram: disznókkal etet

Megváltott embertesteket

És mindent ami kegyelem,

A tékozló Történelem!

Tudom, nincs ez se Nélküled,

Tudom, hogy áll a Feszület,

Amíg vonaglik és üvölt

Az embervér-gyalázta föld.

Tudom, hogy nincsen messze már

A szabadító napsugár,

És a bűnbánó tengeren

A szép szivárvány megjelen.

De mi lesz Uram reggelig,

Ha addig szertenégyelik

A legutolsó csecsszopót

A heródesi vérkopók?

Úgy-e Uram csak titkolod:

Van egy dajka Egyiptomod,

Ahol jóságod rejteget

Egy betlehemi Gyermeket,

Kin nem fogott a gyűlölet,

Ki tejet szopott vér helyett,

Ki a pusztából kél elő!

Kiálts immár Keresztelő!

(A kettős végtelen kötetben.)

Köszönjük meg a mái kenyerünket

Parancsot vettek az őrangyalok:

Hagyják el ezt a sápadt csillagot,

Mely föl sem tudja inni már a vért,

S az ítéletre hétszer is megért.

Bocsássuk le szépen a függönyünket;

Köszönjük meg a mái kenyerünket.

Adtál egy meg nem érdemelt napot:

Engedj, Uram, ne rosszabb holnapot.

Lélegzetet a lelkiismeretnek.

Szeresd azokat, akik nem szeretnek.

(1943. július)

(A kettős végtelen kötetben.)

Messze nézzen, aki élni akar

Nyüzsgő, visongó csöpp sereg,

Hároméves kis-emberek.

Táncol a vízen a friss evező,

Hintázva hív a kék hullámmező.

Hozom, hozom a csónakot!

– Felejtsük el a tegnapot!

Temessük el magunk megett

A véres bombaszőnyeget,

Amely alól előnyüzsögtetek,

Szegény kis bódult fölöslegesek,

Amely alatt ott hagytatok

Apát, anyát, a tegnapot.

Felejtsük el, s vele a mát,

A szegény eszelős hazát.

Messze, maradjon el a becstelen,

Az ordíttató, őrjítő jelen,

Minden, amit megátkozott

Fejünk megeste ránk hozott.

Felejtsük el, felejtsük el!

Csak émelyt okoz a közel,

Gyomrot kever, kétségbeesést kavar,

Messze nézzen aki élni akar!

Nem holnap, nem holnapután:

Szálljunk a szálló nap után.

A mélyre menjünk, mosdani,

Ahol nincs ember, mostani,

S kéklő ég alatt, kéklő víz felett

Csak a nemes sirályok lengenek,

S a napsütésben hallgatag

Sütkéreznek a bölcs halak.

Jóságos, csendes, tiszta nép,

Még önfajtájának se vét…

Lám, ilyen bolondokat álmodom,

Ülvén a villás evezőpadon

S forgatván a lapátokat,

Mint egy leláncolt gályarab.

Ki álmatlan láztól nehéz

Piros szemével messze néz

S már-már hiszi, hogy el fog jönni még

Egy emberhez hasonló nemzedék

És megadatik látnia,

Hogy eldöglik a bestia.

Hogy lesznek újra emberek,

Igazak, mint a kisgyerek

És jobbak és bölcsebbek nálatok,

Ti fák, füvek és lelkes állatok,

És szépek, mint az egykori

Ember emberek fiai.

(Balatonzamárdi, 1944. augusztus)

Balatonzamárdi: a fővárosi egyházközségek a bombázások elől vitték oda a gyerekeket.

Fecskét látok

Fecskét látok,

Szeplőt hányok.

Magasan, feketén, nesztelen,

Fecske suhan a meztelen

Csatamarta mezőn.

Magasan, feketén, nesztelen,

Valószínűtlenül előkelőn.

De régen, de régen, de régen

Láttam fecskét az égen!

Egy esztendeje már,

Egy világéve, hogy nem járt felém

Ez a meghitt madár.

Egy világéve merre járhatott,

Milyen szörnyűségeket láthatott

Keleten, délen, északon,

Hogy visszatért és itt akar hazát

E temetői tájakon!

Talán nem is jött vissza másért,

Úgy hozta el csak tisztesség okáért

Ünnepi fekete mezét:

Megérezte, mi folyik nálunk:

Egy hétországra szóló temetés.

Vagy tán most is a régi hozza

Gémberedett földünkre vissza:

Az örök tavasz-sejtelem?

Valamit lát a magasságból,

Ami nem látszik idelenn?

Talán lesz itt valami, – valami,

Amit nem lehet füllel hallani,

Mozdulás, foganás, jövő…

Fészekrakásra új eresz,

Új maggal új vető!

Akarom hinni ami képtelen:

Ha elrohadt a szép jelen,

Rothadtan ád kalászt a mag.

Fecskeköszöntő gyerekekkel

Gyereknek érzem magamat.

„Fecskét látok, szeplőt hányok” –

Ti holnapi gyerekek, lányok,

Hányjuk a szeplőt sebesen,

Ne maradjon a makulának

Ifjú szívünkön nyoma sem!

Csak a napfény, csak ami égi,

Csak az maradjon bennünk régi,

A többi minden új legyen!

Akarok hinni. Felhajítom

A levegőbe süvegem.

(1945. március)

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) A háború után jöttem föl másodszor Szegedről Pestre. Ez a vers utazás közben íródott.

Borvízforrás

Borvízforrás csörög a lábaimnál,

A déli szél fenyőfabojtot himbál.

Körülöttem a dús csíki hegyek

Hullámozzák felém az Isten képét.

Uram, én Uram, ennyi szépért

Méltó hálaszót hol vegyek?

Amarra túl hörög az ágyú:

Kenyérre és virágra vágyó

Emberek vonaglanak ott.

Irtják, irtják az Isten képét!

Életemért, a máig épért,

Hol vegyek áldó dallamot?

Zizegj, fürtös füvecske szála,

Ne gondoljatok a halálra,

Folyjatok, áldott kútfejek.

Kérlek szépen, réti virágok,

Az embereknek megbocsátanátok:

Nem tudják mit cselekszenek!

(1941. július)

A Hargitán

Bolyongok a Hargita gerincén.

Köröttem az élet megint szép.

Nevet rám a zöld hegykoszorú,

Alszik bennem ami szomorú.

Állok, mint az Isten fenyője,

Nem gondolok múltra, jövőre.

Elcsituló kisgyerek szívemmel

Békességet kötök a jelennel.

Fejem fölött sasmadár kerengél.

Te madár, ha értem lejönnél!

Megtanítnál szárnyat bontani!

Most kellene ament mondani.

(1941. július)

Az Oltárkő alatt

Mert forrást adtál s patakot,

Áldom Uram neved.

De hogy földrázó haragod,

Még az is csupa szépet szaggatott

A sziklából: hogyan dicsérjelek!

Mert enciánt intesz elő

És szamócát a kőbül,

Imádlak alkotó Erő.

De szebben áld a szálfenyő,

Mely a sziklák fejére nő

És az egekbe épül.

Letérdelek hallgatagon

Az Oltár lépcsején,

S mint szemérmes szélfuvalom,

Esenkedik fel sóhajom:

Ha legalább olyan nagyon,

Mint egy kis szúrós szürke gyom,

De ide illeném!

(1941. július)

A Fekete Rez

Az izzadt völgyön végigköpi kormát

A Kígyó feje: a vasúti mozdony:

Nincs menekülni más, csak fölfelé.

A Fekete Rez hívón hajtogatja

Borókapártás homlokát felénk,

A fenti szél bizalmasan köszönt,

Gyerünk – jobb odafönt!

Egyet iramodom, –

Már elmaradt a vonat és a völgy,

Kettéreccsent a görbe gond igája:

A hegy tövén úgy ráztuk el magunktól,

Mint a kalapot, a nehéz köpenyt.

Hadd verjen a nap, vesszőzzön a szél!

Meztelen arccal, meztelen karokkal,

S meztelen szívvel: ne vigyük magunkkal

Csak ami odaillik mindenestül,

Ahol a szeplőtelen illatok

S ahol az Isten földi melle dombja

Lélegzését tapinthatod.

Még egy kapaszkodás, –

Úgy nézem már a lenti kisvilágot,

Hogy minden ráncát elmosta a fény,

Betölti mind a gáncsos gödröket,

S a nyomorék púpokat elsimítja.

Oly frissen fekszik el a völgy alattunk,

Oly kimosdottan és lepletlenül,

Mint fürdetés után a kisgyerek,

Akire még nem húzták rá az inget.

Amint a szürcsölő tekintet

Lassan egyenkint végigsímogat

Dombokat, erdőt, irtást és mezőt,

Körülem halkan zsörtölődni kezd

A lelkemet csiklandó napsugár:

„Böstörködő, látod-e már,

Milyen a világ? Mit tud az Úristen!

Kezded-e már gyanítani,

Te kurtalátó: mi az, ami van?

Érzed-e már, hogy vesszőt érdemelsz?”

Tovább, följebb! Érzem, amint emelsz,

Sarkaló szellő, szöktető magasság.

Olyan könnyűnek érzem most magam,

Mintha nem is én lennék, aki még

Egy kis órája odalent lihegtem

A jármos ökrök botlós útjain.

ÉN – ez az én, ez olyan fiatal,

Rugós és magabiztos és erős:

Éppen csak hogy még kezdi bontogatni

A fényre duzzadó érzékeit.

Én, én, én, – Istenem, csak most tudom,

Hogy nekem áll még az egész világ,

Úgy vár, oly türelmetlen-boldogan,

Mint kiskoromban én a végtelen

Éjszaka után azt a pici csíkot,

Amely a zsalugáter sárga résén

Füttyentett be és felcibált az ágyról,

Mert itt az új nap, lehet újra már

Játszani – tenni!

Fölértünk. Leülünk pihenni.

Célnál vagyunk. Nincsen tovább.

Hanyattvetem magam és elmerülök

A körülöttem eltengeredő

Csodavilágba. Kerek és szabályos

És beláthatatlan és izgató.

Körül a dombok, völgyek, újra dombok,

Hátrább magas hegyek vonulnak még tovább,

Még-még magasabbak, a legutolsók

Elsimulnak a párába vesző

Felhő-Alpesek láncai közé.

Mögöttük már csak sejteni tudom.

Felhőknél is átlátszóbb rétegek

Még tornyosabb lépcsőit, és azontúl

A láthatatlan légoltárokat.

És ami még az oltárok fölött:

A végtelenség!

A végtelenség, kék és mozdulatlan,

Szeplőtlen, problémátlan és egyetlen!

Itt jó nekünk nagyon, itt, itt maradjunk!

Itt építsünk magunknak hajlokot.

Innen elmenni is csak annyi lesz majd,

Mint mikor aki napvédőüveggel

Járt a világban, leesik szeméről

Az üvegfátyol és minden marad

Az, ami volt,

És mégis más, nagyon-nagyon-nagyon más, –

És mint az újszülött a vánkoson,

Csak felsikolt.

(1941. szeptember)

A Csíki Székházban

A Csíki Székház ambitusán

Fecskefióka csicsereg.

Vagy újszülött pici gyerek?

Három órakor éjszaka

(Hála legyen a jó Istennek!)

Megszületett a kisbaba.

Túl a vajúdó városon

Nyirkosan, kövéren oson

Az olaj fekete vonata.

A Csíki Székház ambitusán

Fehérkötényes ápolókisasszony

Mossa szemeit, hogy tovább virrasszon

S rámosolyog kis pólyásaira.

Még ma (ha Isten úgy akarja!)

Megérkezik a második baba.

Túl a remegő havason

Tovadübörög alattomosan

Az ágyúk fekete vonata.

A Csíki Székház emeletén

Barázdás doktor mos kezet.

Halálos harcból érkezett,

De bárha ég, föld összeomlana,

Istennek hála, moshatja kezét:

Életben kisded és anya.

Keresztül földeken és testeken

Némán kúszik végtelen síneken

A halál fekete-vonata.

A szomszédban, a Csíki Szűz előtt

Most csengetyűz egy kicsi gyermek

A fölemelkedő Kehelynek.

A szentély kitérdelt kockáira

Most borulnak a mellverő barátok

S a Szürke Nővérek piciny kara.

Most veri neki az esett világnak

A vak Sátán kisiklott vonatát.

„Uram, ha csak egy szóval mondanád!”

(1941.július)

Csíksomlyón a barátok mellett volt egy szülőotthon, a szociális testvérek tartották fönn, ott töltöttem egy éjszakát. A megyeházát alakították át szülőotthonná, s annak ott Székház a neve.

A Maros forrása mellől

Szegedi barátaimmal

Szürcsömnyi forrás! Milyen különös:

Egy szökkenet, s már patak lesz belőle,

Aztán folyó, aranyhíres Maros,

És Tisza anyánk lesz a temetője.

Ha a csillanó kavicsok fölött

Eleresztenék egy papírhajócskát,

Hány kandi hallal, hány csupasz gyerek

Apró kezével játszana fogócskát!

Ha el nem akad szúrós köveken,

Sellők száján ha rongyokra se mállik,

Eléri tán az áldott földeket

És ellebeg az otthonos Tiszáig.

Hátha egy könnyet ejtenék belé,

(Ha szülejére gondol, ilyen téved

Szemébe annak, aki messze jár)

Elérné vajjon a tápai révet?

Bolondos játék! Ha oda is ér,

Arrafelé játszani rá nem érnek!

Könnyet meg, – csepp vizet a sok közé?

Ej, egy szerényke sóhajtással érd meg!

Hátha a kedves hargitai szél

Ölébe kapja s elhordja odáig,

Ahol pirul már a zöldpaprika

És ahol most a Tisza is virágzik.

Vagy nem is játék? Bölcsődet anyád

Nem ott ringatta, nem ő-vel tanított

Kenyeret kérni, – mi után esengsz?

Bolondos szíved minek szomorítod?

Mit tudom én, hogy mit is akarok:

Úgy kapnám el a percet, hogy marasszam,

És mégis fel-felütöm a fejem

És hazafelé nézegetek lassan.

Alkonyatkor a gyergyói egen

Felhőkből a Dóm kettős tornya épül,

És hallom a Tiszát. Mit tudom én,

Talán, hogy ittam a Tisza vizébül.

(1941. augusztus)

(A kettős végtelen kötetben.)

Reggel a szálláson

Tejszín párában úszik Kelet,

Most kél a nap a Hagymás felett.

Ide melegít a nyirkos aljig.

Innen is, onnan is kolompszó hallik,

Meleg kolomp, tehénke-szó.

Ébren lenni de jó, de jó!

Csúnya füstben a domb alatt

Kapaszkodó tehervonat,

Az oldala kormos, a tengelye sáros,

Sürgeti, húzza a messzi város,

Nyögeti, nyúzza a kaptató.

Helyben maradni de jó, de jó!

Ébrednek a házak, az emberek,

Csirke csipog és kisgyerek.

Valahol szisszen egy kaszán a fentő.

Amott az úton egy piros kendő.

Indul az ökör, a robotoló.

Felülről nézni de jó, de jó!

Jönni látok egy kisfiút:

Boér Sándorka kint aludt

A szálláson a bocinál,

Most tejbe-laskával kínál.

Jó étel ez, nekünk való.

Embernek lenni de jó, de jó!

(1941. augusztus)

Székely pap

Az arca ráncos, mint a csíki dombok.

A szeme, mint az erdőn az eperszem:

Melegít is és mosolyog is ejszen,

Ha a levelek hűséből kibontod,

De a homloka verejtékben ázik,

Mert harisnyásan, mint a többi székely,

A kurta nyárban ő is arat, csépel,

Szénát csinál látástól vakulásig.

Századok óta kullog fenekedve

Faluja körül a farkas, a medve,

De pásztor virraszt a plébánián:

Bástyaövezte kicsi templomának

Báránya közt még nem esett hiány,

Hála legyen a csíki Máriának!

(1941. augusztus)

A csíkszentdomokosi plébános, akivel jóban voltunk.

Valaki a hegyen kiált

Valaki a hegyen kiált.

Vajjon ki lehet, mit akarhat?

Kaszáló székely a fiát?

Lányra legényke kurjogat?

Vagy egy fiú kajtatja váltig

Az elkalézolt pár lovat?

A hang most másodszor kiált

S a sziklafalon odaáltal

Dagadtra veri homlokát.

Hányat kell még kiáltani?

Meghallja-e, akinek szólna:

Lovak, lány, gyermek – valaki?

A hang most harmadszor kiált,

Végigzarándokol a völgyön

És végsőt sóhajt ideát.

Javuljatok meg istenek,

Hogy minden emberi kiáltás,

Akit keres, találja meg.

(1942. augusztus)

(Őszi fecske kötetben.) Ez ott gyakori. Egyszercsak hallatszik valakinek a neve: „…jöjjön haza, mert beteg a felesége”.

Lajtorjás szekér

Csíkszenttamási lajtorjás szekéren

Az országúton lassan zörgölődtünk.

Ránkjárt az este, zúgott a Geréces,

És az Egyeskő silbakolt előttünk.

Ketten ültük a deszkaszál-bakot.

„Mikor érünk be?” – kérdeztem. A gazda

Előbb egy nagyot-nagyot hallgatott.

Aztán felelt:

„Majd amikor az Úristen akarja.”

Elnémult és szívemre ült az este.

Szénaillat közt halódtak a rétek.

Szemem az elvesző utat kereste,

De nem találta, csak az egy sötétet.

A felelőtlen szél is ellohadt

A hangtalanul lebbenő sóhajra,

Mely elhagyta gazdátlan ajkamat:

„Hová megyünk?”

„Majd ahová az Úristen akarja,” –

Ezt zsolozsmázta valami fülembe;

Nem is tudom, a gazda szólt-e újra,

Sóhajomnak ez éj-előtti csendben,

Ha füllel nem, tán szívével tanúja,

Vagy enszívemből hajtott gyökeret,

Honnan a sóhaj sajgó réti sarja:

„Hová megyünk, gazdátlan szekerek,

Mi emberek?”

Majd ahová az Úristen akarja?

Emberek, emberiség, útjavesztett

Gazdátlan szekér, merre visz a rúdad?

Elfordulnak az útféli keresztek,

És ingoványba sirülnek az útak,

Forgáccsá pattannak a kerekek,

Ördögmarokban jár a tengely sarka.

Jaj szentek, anyák, apró gyerekek,

Sivalkodjatok, –

Hátha mégsem az Úristen akarja!

(1942. július)

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) A történet is, a mondás is hiteles.

Az Egyeskő

A Hagymás üzen az Öcsémnek,

Az Öcsém felel a Hagymásnak.

Mit üzenhetnek egymásnak?

Közepettük a négyágú

Kőkoronával ékes fő:

Egyedül áll az Egyeskő.

A Hagymást utak ölelik,

Az Öcsémhez ösvényke fut.

Az Egyeskőre nincsen út.

A Hagymás Gyergyóra könyököl,

Az Öcsém Csíkországba néz.

Az Egyeskő csak az égbe föl.

A Hagymás szénáért könyörög,

Az Öcsém az emberekért.

Az Egyeskő semmit se kér.

A Hagymás könyörög: Légy velem!

Az Öcsém biztat: Kegyelem.

Az Egyeskő semmit se mond:

Feje körül az Úr Lelke borong.

(1942. augusztus)

Ezt Voinovich nagyon szerette. Fölolvastam a Kisfaludy Társaságban.

Lelki beszélgetés a fenyőfákkal

Ti zöldpalástú fenyvek, ti erdők papjai,

Templomotokba jöttem vallani,

Amire harminc éve, hogy egyre készülődök:

Nincsen nálam őszintébb tisztelőtök.

Nincs ami lelkemet tisztábban intené

Nyílegyenesen föl, csak fölfelé,

Mint az az egyre zengőbb három-négy-ötös akkord,

Mellyel ti egyre följebb tornyosodtok.

Állotok egyedül, mindegyik egymaga:

Köröskörül a párzó éjszaka,

S a sürge népű nappal, mely izzad és viháncol, –

Ti nem vesztek tudomást a világról.

Mint régi oszlopos szent, ki mit se kér, se vár,

Tinektek nem kell csak a napsugár,

Az eső meg a szél, amit a biztos ég küld.

Vagytok, ember és föld kegyelme nélkül.

Honnan van bennetek ez a szent nyugalom,

Ez az örökzöld bizalom,

Hogy így zöldelltek ingyen, télen-nyáron, betöltvén,

Amelyre küldtek, a fenyői törvényt?

Ki annyit tékozolt a semmi emberért,

Egyszer talán hozzátok is beszélt.

Tán még a Hatodik Nap fel sem hasadt a földre,

És veletek már Igéjét közölte.

Tán láttatok és láttok valami látomást,

Valami ős kinyilatkoztatást,

Amit a csillagok, amit az óceánok,

Mit emberrel közölni nem kívántok.

Amit én nem tudok, a titkot is, talán

Tudjátok régen s úgy néztek reám,

Mint – szemmel simogatva, szakállukba nevetve –

Jóságos nagyapók csacsogó kisgyerekre.

(1943. július)

Egy borjú sír

A szomszédasszony udvarán

Egy borjú sír az anyja után.

Tegnap még itt volt, ma nincsen itt.

A boci sír és sejt valamit.

Hogy talán nem is látja már,

Elment az anyja, mint a nyár,

A gyenge tej, a zsenge fű

És minden ami gyönyörű,

Minden amit a szív szeret:

Nem szopik többet langy tejet;

Ha álmából fel-felpiheg,

Nem lesz már ott a jó meleg,

Amihez odadörzsöli

Busa fejét a kis boci,

Bőgölyt sem rezzent róla el

Virrasztó farkavégivel.

Nem tudja még, de sejti tán:

Másképp lesz minden ezután,

Égen, földön és udvaron:

Sovány sarjú, száraz alom,

Hosszú nap, kurta éjszaka,

Fejetlehúzó vasiga,

Görnyedt fej és görbült gerinc,

És munka, munka, munka mind,

Rabszolgasors, rabszolgalét,

S a végén bús kerek szemét

Behúzza vérpiros homály,

Érthetetlen, kábult halál.

Csak áll és néz boci-bután

És bőg az elment jók után.

(1943. augusztus)

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

A havason

A havason, a havason

Leesett a hó.

Jeges-éles a levegő,

Harapni való.

Elapadt a hetes eső,

Felszakadt az ég.

A késkemény havasélen,

A haragos friss fehéren

Szürke lett a kék.

A havasról, a havasról

Szelet fúj a hó.

Hangja úgy ver át a völgyön,

Mint takarodó.

Valahol egy tompa döngés

Kél és ellapul.

Tán a fájó fül csapódik?

Mint amikor becsapódik

Egy nehéz kapu.

A havasra, a havasra

Fölbólintanak

Teli tőgyű tehenek és

Fickándó lovak.

Majd elnéznek mélabúsan

A kihűlt mezőn,

Nagy szemükben fájdalommal

Küzdölődik még a lomha

Másnapi közöny.

Föl a hegyre, föl a hóra

Házunk szegletén

Ketten nézünk s egyet érzünk,

Egy fenyő meg én.

Ha elmúlik ez a nyár is,

S élnünk kell tovább,

Hadd maradjon ilyen élő,

Ilyen havasi fehérlő

Bennünk legalább.

(1941. szeptember)

Azon a nyáron augusztus utolsó hetében lelkigyakorlatot tartottam és utána még visszamentem egy hétre. Akkor leesett a hó a havason. Szerettem ezt a verset, talán a zenéje miatt.

Máriaszem

A sárgarigónak,

A mámorítónak,

A nyárnapi jónak

Add át a szíved.

Bölcs állati ésszel

Némán heveréssz el

A fűbe, s ha nézel,

Hát nézd az eget:

Ami onnan túlról

A titkos azúrból,

Onnan-hazulról

Integet, immár integet.

Oda ha ellát,

Már hunyd le a pillád

És mondj egy ament csöndesen.

Csokorba ha kötték,

Szirmai kék pöttyét

Így hunyja le önként

A Máriaszem.

(1941. július)

(Őszi fecske kötetben.) Máriaszemnek hívnak egy encián-fajta kék virágot; hegyvidéken terem; ha leszakítják, összecsukódik.

Rutafa

Magas a rutafa,

Ága elágazik,

Még a tengeren is

Általhajladozik.

Rutafa, rutafa, Isten fája,

Igaz-e, hogy elágazol tenger tájra?

Virágzol-e vigaszt a tenger fájra,

Rutafa, rutafa, Isten fája!

Legyezed, öleled az árva embert,

Akit a fekete rontás megvert?

Ágazol-e, igézel-e áldást rája,

Áldott gyökér te, Isten fája?

Ágazz el, rutafa, ölelj el újra

Tengeren innenre, tengeren túlra.

Embernek ember orvosló párja:

Öleld őket egybe, Isten fája!

(1941. július)

Ősi népdal, valószínűleg messze honfoglalás előtti időből. A rutát istenfának is nevezik.

Sütkérezés a hangyával

Sütkérezik a picike hangya

Tán egy percig nincsen semmi gondja.

Rakományát maga mellé ejti,

Tán bogárka-voltát is felejti.

Sütkérezem illatos irtáson,

Nehéz fejem moha közé ásom,

Nehéz gondom a patakba ejtem,

Nehéz ember-voltom is felejtem.

Gondjaimat, sebes patak, vidd el

Messze innen görgő köveiddel,

Mosd el őket kerek kövecsekké.

Így akarok maradni örökké.

(1941. augusztus)

Ez lehet, hogy egy József Attila versnek – nem hatása –, de emléke alatt született.

Csonka fűszálak

Járogatom a lekaszált rétet.

Fogadjatok engem közibétek,

Beszélgetni hozzátok hadd üljek,

Megcsonkított pici sajgó füvek.

Bizony mondom, szenvedő fűszálak,

Mái naptól tiközétek állok.

Kívánkozom olyan lenni, mint ti,

A Teremtő kis kedve szerinti.

Nem gondoltok sarlóra, kaszára,

Csak a napra, Isten harmatára;

Teljen, nőjön a csecsemő sarjú…

Egyebeket hordjon el a varjú!

(1941. augusztus)

Úrfelmutatás

Még a lusta csillagok.

Fáradt fénye fenn sajog.

Alszanak az emberek,

Még a forrás sem csereg.

Nyújtózkodnak az utak.

Csak egy kakas kurjogat.

Hetyke kakas, jaj de friss

Fölkunéroz engem is.

Fölkapintom a fejem,

Nézem ezt a kék tejet,

Melyben a világ körül

Mesemódra elmerül.

Fönn a domb is ráncselyem,

Mint a pille a tejen.

De kihasadt a köcsög,

És a színtej szétföcsög.

Erre-arra elcsorog,

Hegyen-völgyön imbolyog.

Mígnem a kibökkenő

Csatarendű sok fenyő

Csipkezászlós ágai

Lándzsájával elveri.

Álmélkodva föltekintsz:

Rózsás már a hegygerinc.

Angyalbárány föllegek

Gyapja rajta föllebeg,

Az ég velük eltelik.

Csöpp legénykék terelik,

Szinte hallod hangjukat,

A kutyájuk rád ugat.

Aztán csend lesz, ima-csend,

Idelent és odafent.

Aztán egyszer valami

Hallhatatlant hallani.

A hegyek meghajlanak:

Homlokuk felett a nap,

Tűzaranyoltárkehely.

A természet térdepel,

S elkezdődik a csodás

Hajnali Úrfelmutatás.

(1941. augusztus)

(Őszi fecske kötetben.)

Csűrdöngölő

Bokor alatt komázok a bogarakkal,

Bököd a nap tűlevelű sugarakkal.

Ciróka, maróka,

Csiklandoz a boróka.

Körülöttem, mint egy mese-fogadóban,

Szakadásig hegedül a tücsök-nóta.

Húzzad, füstös!

Veled fújom én is, öcskös.

Odamesszebb citerálva lengedező

Szellők alatt zsong a mező, ring a mező.

Kendőmódra rázogatja fürtje selymét.

Volna kivel, énmagam is táncra kelnék.

Pedig váltig mondogatják a hegyen kint,

Most is farkas jár a nyáj közt éjjelenkint,

Hátha bizony kurtán-furcsán

Rám vicsorogna egy kimustrált vén toportyán!

Ahogy most van, biz én egyet kacsintanék,

Az ujjammal egy hamisat pattintanék,

Átkapnám a vén betörőt,

Tücsökszóra úgy járnánk a csűrdöngölőt.

(1941. szeptember)

Katicabogár

Piros pöttyös kicsi vendég,

Katicabogár,

Sütkérezni csiklándozó

Tenyerembe jár,

Tenyerembe jár.

Akármilyen nagy volt a tél,

Mégis itt a nyár,

Mégis itt a nyár!

Szárogatja szárnyacskáit,

Illegeti szét.

Fejünk fölött szivárvánnyal

Pántlikás az ég,

Pántlikás az ég.

Ha az ördög szánt is rajtunk,

Csak megvagyunk még,

Csak megvagyunk még!

Káromkodós jégesőben

Káromkodni kár.

Pokolgyomrú felhőkön is

Az Úristen jár,

Az Úristen jár.

Ő tudja, hogy mire végzi,

Majd megleszünk már,

Majd megleszünk már!

(1942. július)

(Őszi fecske kötetben.) Ebben együtt van a történelem is meg a nyár is.

Mókus

Cserlomb alatt, elsőfű szénán

A nyári szender rámlepett.

Hát cimborás szemmel ki néz rám,

Ahogy magamhoz ébredek:

Egy bolondos mókus az ágon,

Az néz velem farkasszemet.

Kunkor a farkincája vége,

Akár egy csörfös krampuszé.

Mancsocskáját mellére téve

Lóbálja, mint gyerek kezét.

Bizony, hogy gesztus ez, beszédes!

Kérem szépen, vagy szervusz-é?

Jaj, valahogy el ne ijesszem

A magasból jött cimborát!

Lélegzetvisszafojtva fekszem,

És félighunyt pillámon át

Magafeledt gyönyörűséggel

Lesegetem a kis komát.

S ahogy így fekszem, félig ébren,

Félig tán most is álmodom,

Megcsúfolja már az idétlen

Valóságot gondolatom:

Hátha egy elvarázsolt lélek

Ez az én kicsi mókusom?

Lélek, kit ez állati testtel

Kötözött gúzsba valami

Gyűlölködő boszorkamester

Akinek átka: ártani, –

És most hozzám húzza a sejtés:

Nekem kell őt megváltani!

(1942. augusztus)

Országúton lányok mennek

Országúton lányok mennek

Kézen fogva, párban.

Énekelnek, bolondoznak,

Csilingelnek. Nyár van.

Rozzant szekér megy utánuk.

Emeletes szénán

Pipázgató öreg apó

Nézi őket némán.

Cammog a két öreg ökör,

De mégis előz már.

Fönt a hegyen, lábujjhegyen,

Ideles az ősz már.

(1942. augusztus)

(Őszi fecske kötetben.)

Tizenkét bükkfa

Ez a tizenkét bükkfa temploma.

A lombok mélyén bong az orgona,

Zöld billentyűit napalkonyodáskor

Alig illeti a szemérmes kántor.

Világunk kántor az esteli szél:

Beszökött s csak úgy magának zenél.

Nem is cifrázza, mint szokta vasárnap,

Csak ahogy éppen az ujjai járnak.

Nekem is így illegnek ujjaim

Az akaratlan zene húrjain,

Csak ahogy éppen nekiandalodnak,

Csak úgy magamnak meg az angyaloknak.

Az angyaloknak, akik nesztelen

Gyülekeznek itt ilyen estelen

És fűvel, fával együttrecitálják

A zöldkaringes Mária vesperáját.

(1945. augusztus)

A Fekete Rez oldalában volt egy ilyen bükkfaliget egy kicsit följebb attól a nyaralótól amelyikben laktam. Szentgyörgyi Albert is ott nyaralt akkor, annyira megszerette azt a telket, hogy aztán megvette.

Februári napsugár

Az ablak sarkán nézd ezt a tenyérnyi

Csiklandozó napsugarat.

Hogy fészkelődik: hol tudna beférni

A fekete papír alatt.

Oly félénken próbálkozik szegényke,

Olyan szemérmes, oly riadt

És bűntudatos: bocsánatot kérne

A hosszú, hosszú tél miatt.

Jöjj, kicsikém, nézd, két sarkig kitárom

Ölelésedre ablakom.

Ezen a dermedt városi kopáron

Melegecskédet szomjazom.

Jöjj, testvérkém, te nem vagy bűnös benne,

És én is ártatlan vagyok!

Jaj, ez a rossz föld paradicsom lenne…

Engedjétek be a napot!

(1943. február)

A Tisza-hídon

Tavaszodik.

Feszeng a föld, még abrosztalan asztal.

Kutyuska szellő tavalyi haraszttal

Marakodik.

Zörgő kocsik

Vígan kocognak, gőzölög a trágya.

Egy nyiszlett veréb a jó sorsot áldva

Nyalakodik.

A Tisza-híd

Elzsibbadott köveit mártogatja

És tükrében tótágast táncoltatja

Pilléreit.

Elandalít

A sugarak bizsergő citerája.

Feledteti a mai nap csodája

A tegnapit.

A tegnapit…

S a holnapot, mely Isten tudja, lesz-e?

A gyárak füstje messze, messze, messze

Az ég felé kívánkozik.

(1943. február)

A magam módján

Hát ilyenformán élek én:

Fura, félnótás vén legény,

Lézengő, morcos, vérszegény,

Alighogy enni kér szegény.

Máskor a szijjat megeresztem,

Sokat ízlelek a kevesben,

Zúza és máj fő a levesben:

Úgy élek, mint Marci Hevesben.

Máma csak így-úgy csellegek,

Csak ballagok és billegek,

Kóválygok mint fellegek,

Csak éppen ti nem kelletek.

Holnap: hatlovas régi gazdag,

Kaput tárok jónak, pimasznak,

Öntöm magam, bornak, vigasznak,

Vedeljenek, akik szomjaznak!

A magam módján ballagok,

Bolond szellőket vallatok,

Egy makkopáncsban ellakok,

És fázom, mint a csillagok.

Máskor, megint a magam módján,

Csillagsátoros nyár utóján

Elhintázom a Göncöl rúdján,

S a furulyám rekedtre fújnám.

Bizonyhogy balgán élek én,

Csak egy nótányit érek én.

Ha besötétül, félek én,

Szegény szorongó lélek én.

De néha, mint ki félni restell,

Fölállok libabőrös testtel,

S markomban egy pici kereszttel

Farkasszemet nézek az esttel.

Farkasszemet, emberszemet.

Van aki szeret engemet,

Még akkor is, ha eltemet.

Annak viszem a lelkemet.

Ahhoz szepeg immár a gondom,

Ki ismeri az én kalandom,

S amikor a végsőt szorongom

Csak ennyit mond: No, kis bolondom!

(1943. június)

(Őszi fecske kötetben.) Újabb kísérlet a négyes rímmel. De itt ez a rejtett humor fátyola. Pesten írtam.

Bölcsődal a bükkfa alatt

Dajkál a bükkfa sátra.

Mondd, mondd, mi van még hátra?

Bölcső a szénafészek.

A lelkem szinte részeg,

A fejem szinte szédül

A fenyvek fútta széltül.

Zummog a méh serényen.

Te bújj meg itt szerényen!

Egy pille parolát ad.

Fordíts a múltnak hátat.

A holnapot se nézzed:

Messzebbről int a részed.

Csak legyen hova bújni:

Helyből elég egy ujjnyi.

Időbül annyi sem kell,

Amíg sóhajt az ember.

Csak ennyi kell, csak ennyi:

Ember módjára lenni,

Míg egy dalt ellehelnél.

Tehetsz-e többet ennél?

Kaphatsz-e többet ennél?

(1943. július)

(Őszi fecske kötetben.)

A hegy derekán

Megállj,

A hegyoldalban hűsen fújdogál,

Köpenyt kavar és fülbe gőgicsél

A puha szél:

Alább

Simábban, melegebben lép a láb.

Fenyőgaly-tűz marasztja meg alant

A nyugtalant.

Fölül

Az ormokon a csend felhője ül,

Alatta elsuny a szennyes, bizarr

Világi zaj.

Vigyázz:

Veszedelmes szó, amit fuvoláz.

Nemcsak melenget, kormot is sűrűz

A lenti tűz.

Zsibong

És izzad lenn az ösztön és a gond.

Csúf már ez annak, kit úrúl a csend

Krizmája kent.

Különb

A békességes alkony idefönt.

De magányos és dideregtető

A hegytető.

Setét

Sziklák rettentik ott a remetét,

És csorgót nem lel köztük innia

Ember fia.

Ne bánd

Ma este még a végső tudományt:

Az őszi lankán éregetni még

Legyen elég.

Maradj,

Míg Istent tükröz még a szív, az agy

S csendes tüzével embert melegít,

Maradj meg itt.

Suhanj

Végig a völgyön, mint az estarany.

Olyan légy, mint a jóságos, a bölcs

Érett gyümölcs.

(1942. augusztus)

Ezt szürkének érzem. Nem hódította meg a szívemet.

Szénaboglya

A lekaszált hegyoldal közepén,

Szabad fenyők gárdája közrefogja,

Fürtös kúpjával, méltóságosan,

Mint egy korona, áll a szénaboglya.

Még olyan zsenge, még egy napja sincs,

Hogy a serény vasvilla idehordta.

Azóta mást se tesz: emlékezik

Az illatos, a menyegzős napokra.

Mikor mézzel viselős kelyheit

Reggeltől estig önfeledve járták

Szépségétől mámoros méhikék

És bolyhos testű bumfordi bogárkák.

Emlékeiben vissza-visszajár

Csillanó kasza, csurranó veríték,

És valami különös és meleg

Sejtésnek érzi ismeretlen ízét.

Fejére száll a pákosztos veréb,

És ő szelíden illatozza: tessék!

És békességgel várja a napot,

Hogy a tehénke jászolába vessék.

(1942. augusztus)

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) Ez is a Rez oldalában játszódik.

Öreg táltos

Már csak amolyan zötyögősen baktat

Hámbakopott derese az avitt fogatnak.

Okos gazdák ilyet már mentire hagynak.

Vágta, előzés legényes szomja

Pókos inát már ingyen se vonja,

De igen a jászol jó meleg alomja.

Minden fordulóra, minden ismert kőre

Szedi öreg lábát, ahogy telik tőle,

Hazafelé, hazafelé vidám ügetőre.

Ám olyik éjjel, ha felsüt a csillag,

Bizsereg a bőre, nagy szeme villog,

Homlokán serken sugaras billog.

Feje körül szellő, mesebeli, szálldos,

Vérében emlék, királyi, kiáltoz:

Szélanya ellette paripa, táltos.

Már bomlik a szárnya, már oldik a nyelve,

Maradna is még, tova is szökellne!

Jaj, ha kiröppen hajnalra kelve!

Kerecsen két nagy szárnya szele csattog,

Árnyékos a Tejút ezüstje alattok.

Emberkék, de nagyon szegények maradtok!

(1942. július)

Mit mondanál?

Ha ablakodat megkoccantaná

A Hűvös Angyal,

S avval a csöpp lélekharanggal

Becsengettyűzne födeled alá,

Amelyet mások meg sem hallanak,

Csak akiket immár szólítanak, –

Lelkem, mit mondanál?

Mondanád: Így jó!? mondanád: Elég!?

Ajtód kitárnád?

Vagy fejedre vonnád a párnát

És dideregve suttognád: Ne még,

Legyetek türelemmel angyalok,

Még lenni és zümmögni akarok? –

Semmit sem mondanék.

El sem köszönnék, mint egy átfutó

Nyáréji vendég.

Még kalapot se vennék,

Mint aki csak a szomszédban lakó.

Szökellenék, mint lomha tél után

A nap, a fű, a fürge szél után

A mámoros csikó.

(1941. augusztus)

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) Ez a házsongárdi temetőből való.

Embertelenül ember

Akarod tudni?

Nos az állatok

Megeszik egymást. Azért állatok.

Az állathúsból állathús leszen,

És hizlal és növel

Fenevadat és emberállatot.

Akarod tudni?

A szép angyalok

Eljönnek hozzánk és magukat osztják

Eledelünkül. Azért angyalok.

S az angyaleledel

Ördögfiókát angyallá teszen.

Akarod mégis?

Nos, az emberek…

Ne szóljunk róluk! Azért emberek…

Most hát tudod.

Most hát felelj: ki vagy te?

Ki földet eszel és felhőt iszol.

Állat már nem lehetsz, angyalnak nem születtél,

És ember, ember, ember hogy lehess,

Te, ki a vérnek égre bűzhődő

Holttengerében még most sem tudod

Kit sajnálj jobban: Ábelt a halottat,

Vagy a gyilkost, a bélyegest!

Ne szólj!

A bíró egykor majd fejedre is

Szentenciát mond. Addig: légy magad,

Úgysem lehetsz más: költő és keresztény,

Embertelenül ember. Úgy legyen!

(1942. július)

(A kettős végtelen kötetben.) Hát az az embertelenség idején íródott.

Fűzfa az árvízben

Úgy jött az árvíz, mint egy régi tolvaj:

Az éjjel és a sorssal egybefolytan.

Csak dúdolászott messziről sokáig,

Aztán közelebb, azután bokáig,

Azután térdig, mára már derékig:

Egy-szürke minden, a földtől az égig.

Itt állunk benne tajtéktól lepetten,

Bólongó fűzek, egy tő sarja ketten.

A többiek? Voltak-e többi fák?

Gyökerestül szakadt ki a világ.

Imitt-amott szánalmasan kereng a

Szennyes hab közt egy-egy hasadt gerenda,

Sövénykarók és össze-visszamocskolt

Állati testek és emberi rongyok.

Egy-egy fagyott szem bukik föl a mélyből,

Volt ember szeme, – semmi ami élő,

Magunk ezen a keskeny hordalékon,

Két legutolsó, makacs és rugékony

Hajlós fűzág, amely a zuhatag

Verésben hajlong, de ki nem szakad.

Birkózik széllel, vízzel és zilált

Leveleivel életet kiált.

És ha a szél egy percre meglapul,

Nekifeszül a víznek konokul,

S kettős dereka azt ropogja: nem!

És nem néznek immár sehova sem,

Csak egymást kell hogy mindig újra lássák,

És önnön arcuk vízi tiszta mását.

Míg árad bennük élő-melegen

Át a közös hajszálgyökereken

Mi az ár ellen őket megmarasztja,

Az elrejtőzött istenek malasztja.

(1941. szeptember)

Szegeden volt akkor olyan nagy víz: a Tisza bolondult meg.

Kétélű kard

Ó én nagyon-nagyon nem-ember Istenem,

Szótlan szólítalak,

Hiszek Uram, segíts hitetlenségemen!

Tudom, itt vagy velem, majd szinte hallani

Vélem lépésedet:

Hát mért hogy messze vagy, te nagyon-távoli!

Ajtóm szemöldökét neveddel jelölöm:

Valahogy el ne vétsd

Lábadtól fényesre koptatott küszöböm.

Leslek a kapuban, mikor ránksír az éj,

És kényszerítelek,

Kétélű karddal is, hogy hajlékomba térj.

Kardom: neved. De, jaj, kétélű fegyver ez:

Amíg hadakozom,

A markolatja-nincs acél vérig sebez.

Így, azon véresen, állom el utad én.

Kopogtass szívemen:

Olyan nagyon puha és olyan kőkemény!

(1942. július)

Jávorfa

Nézel az alkonyi távolba.

A domb alatt egy jávorfa.

Már sárgul a lombja,

A homlokod ősz,

Fürtjébe zsibongva

Beleborzol az ősz.

A hegyorom aranyat füstöl még,

Lenn barnul az esteli hűvösség.

Megpihen a táncos

Ide-oda fény

A fácska ráncos

Remegő levelén.

Hulló levelek közt milyen szép

Ez a méltóságos fényesség!

Lám, benned is érik

A lombi törvény:

Lehullani, – végig

Tündökölvén.

(1942. augusztus)

Tavalyi fű

Ungorkodnak a bőjti szelek.

Mozdonyfüst száll a töltés felett.

Füst is, szél is fanyar-keserű.

Árokparton tavaly-őszi fű.

Elmaradt fű sorsa de nehéz!

Szélnek, füstnek mind utánanéz.

Füst is, szél is, mint a gondolat,

Fel-fellibben s újra ellohad.

Szállna ő is, szállna szívesen,

Nem öröm itt lenni neki sem.

De ha nincsen a helyébe más!

Sehol egy idei fakadás!

Fűnek mégis, fűnek lenni kell:

Mi takargatná a földet el?

Hol van, ami árkot borogat?

Jeltelen, céltalan sírokat…

Lesz-e füves év még, leveles?

Az ő dolga egy és egyenes:

Lenni, amíg tartják tövei,

Amíg rá nem nől az idei.

Csak megmozdul egyszer, ha akar,

Szebb is lesz és jobb is, fiatal.

Csak kibukkan egyszer melegen,

Tavalyőszi málló füveken.

(1941. március)

(A kettős végtelen kötetben.) Ezt szerettem. A Balaton mellett írtam, az utolsó KLOSZ-kurzuson voltam ott, talán húsvéti szünetben volt.

A Kék Forrás

Nézzétek ezt az összenőtt

Százados bükköt és fenyőt,

Hogy áll a hűvös aljban!

S a kettes emlő dús tejét,

A forrás csorgó kútfejét,

Hogy libeg kék fonalban.

Jön egy mezitlábas gyerek,

Virradat óta ténfereg

A dombokon a nyájjal.

Baribecéző tenyerét

Meggömbölyíti és merít

S szürcsöl csepegő szájjal.

Aztán feláll és égre néz.

A szeme mondja: Jó a víz

És jó a parti pázsit!

Heverni biztat bársonya,

S a fű között az áfonya

Kék gyöngye bújócskázik.

A csermelyen a napsugár

Azt sziporkázza: szép a nyár

S édes az élet nyárban,

Nyaral a nyáj a havason,

S gyerek és puli szabadon

Kószál a dús határban.

Édes az élet nyárszaka.

Ha jő a farkas éjszaka

Az alvó esztenára,

A virrasztó fehér kutyák

Hamar ellátják a baját:

Nappal mi gondja rája!

Édes az élet nyárszaka,

A most kaszált sarjú szaga

Keblem betölti mézzel.

Ha jönnek is a farkasok,

Ma még a Kék Forrás buzog,

S felhőtlen égre nézel.

Holnap a nyáj is hazatér,

Szalad a nyár és jön a tél,

És háromszorta hosszabb.

A Forrás virraszt télen is.

Nem próbálnál, szívem, te is

Ne lenni nála rosszabb!

(1943. augusztus)

Ott volt, ahová fürdeni jártunk, nagyon kedves hely volt. Szerettem ezt a verset.

Mindazonáltal

Egyik kezedben skorpió sziszeg,

Hóhéri ostor.

Másikkal, Uram, egyre simogatsz

És kegyelmeket osztol.

Ma kibocsátol minden ördögöt,

Kedvére rontson,

Holnap felgyújtod oltármécsedet

A meggyalázott roncson.

Ma elrúgod magadtól a bitang

Gazdátlan földet,

S a kisdedek jajára megkövül

Intézkedő szemölded;

Holnap sértetlen engedsz párducok

S kígyók közt járnunk,

Csendet parancsolsz a tücsöknek is,

Hogy ne zavarja álmunk.

Mint sebes tűzláng, üldöz utamon

Értetlen átok,

S csodát értem csodára halmozol,

Amerre járok.

Villámmal nyilazol körül, de csak

A szelük érint.

Bizony hogy a Te gondolataid

Nem a miéink!

Imhol törvényt ül a bárány felett

Vérbűzös ordas,

S a bűn sárkánya mind a hét fején

Szentelt koronát hordoz.

Végképp benyelte az édes napot

A gyászos éjjel,

S a szótalan csecsemők lágy fejét

A sziklán verik széjjel.

Nem értelek, Uram, nem értelek,

De ne is értsek:

Honnan venném az irdatlan erőt,

Viselni Végezésed!

Hogy élhetnék szívemen ütve át

A Rejtelemmel:

Meghal, mond az Írás, ki az Urat

Meglátja földi szemmel.

Csak annyit engedj alázatosan

Uram, kívánni:

Otthonom hadd maradjon reggelig

A Getsemáni.

Hadd maradhassak egyszerűen egy

Te rettentő imáddal:

Hogy legyen meg a te akaratod

Mindazonáltal.

(1944. július)

(A kettős végtelen kötetben.) Ez egyik fő verse ennek az időnek.

Elmegyek, elmegyek…

Elmegyek, elmegyek, hosszú útra megyek.

Nem atyafiságom varjak és verebek,

Nyugtalan fecskének vagyok én testvére.

Udvarlom a holdat estérül estére,

De csak fogyatkozik, haloványul egyre,

Csillagevő ködök kúsznak a hegyekre,

Szeptemberi könnyek ülnek a haraszton,

Marasztom a nyarat, hasztalan marasztom.

Marasztom a csendet, kérlelem a békét:

Várja meg legalább az imádság végét.

Nincsen maradásom, megyek immár úgyis,

Nagy fekete felhő fenyeget is, húz is.

Ne sivalkodj gőzös, megyek immár, megyek,

Hosszú út porából köpönyeget veszek,

Hosszú út porából, masina gőzéből.

Rőzse lesz az ágból, korom a rőzséből.

Hát a mezők méze, a mézarany emlék,

Illatos kasomban ami felgyülemlék,

Keseredés nélkül kitart-e az újig?

Bújdosik a bús hold, erdő mögé bújik.

Bújdosik a bús szél az ég erdejében,

Csillagokat fürdet a felhők tejében.

Fürdess meg engem is, nyughatatlan társam,

Felhő-fehérségben, csillagragyogásban.

Fújd el, jó szél, fújd el, hosszú útnak porát,

Hadd nézzem amott is az egek sátorát,

Ne a fogyó holdat, ne a bukó napot,

Csak a sarkcsillagot, – csak a sarkcsillagot!

(1943. augusztus)

A bernáthegyi

Mint egy jószívű, jólnevelt kutya

Fülét hegyezi, ha nevét kiáltják

S százszor elhozza szájában a pálcát,

Ha százszor hívja incselgő ura;

Vonakodást nem ismer; semmi gondja,

Vízbefúló ember-e, kit kiment

Szolgálatával, vagy csak egy pihent

Kényúr szeszélyének lesz jóbolondja:

Isten idomította örvös eb,

Így ugrom én is, nem ismerve morgást,

(A Küldetés erősebb, mint a korbács,

És tenyérből-cukornál édesebb!)

Szolgálok én is; ha játék, se bánom,

Ha ínyencség, ha ugrató szeszély.

Egy füttyentéstek ha fülemhez ér,

Cipelem fürgén minden tudományom.

Hátha van a hívók közt olyan is,

Ki már kedvét a földön nem találja,

Meghasonlott az emberrel halálra

S már csak az állat hűségébe hisz.

Volt már olyan is, akinek e pálca,

Melyet a hű eb vérző szája hord,

A föld utolsó üzenete volt,

Melyen magát a mélyből visszarántja.

Van ember tán, kinek e remegő

Élet-halálra zengő furcsa játék:

Végső kegyelem, utolsó ajándék,

Kenyér és víz, napfény és levegő.

Ó nem vagyok én puli, sem komondor,

Munkás békesség boldog őrei:

Vagyok virrasztó, vén Bernáthegyi,

Mely a halálos hómezőn barangol.

Örvén az élet: megy segíteni,

Csepp pont az egybebomló négy elemben,

De több mint állat: már-már félig ember,

S szemén kigyúl valami isteni.

Kékült arcát ha forró nyelve nyalja,

A jéghalálból visszarebbenő

Felsír álmából mint a csecsemő,

Mikor a mellhez gömbölyödik ajka.

(1944. július)

(Őszi fecske kötetben.)

Őszi kertben

Őszi kertben

Őszi lombok zúgdogálnak.

Őszi kedvem

Sóhajai, furcsa felhők,

Őszi égen úszdogálnak.

Mondd, Uram, mit akarsz tőlem?

Sárga bundás sebes mókus

Fölszalad a görcsös ágon.

Merre szaladt el az én világom?

Úgy elment, itt se volt a nyár,

Hogy reszket a lomb közt a napsugár!

Mézes, napos, egynapos ősz.

Mit zörmöl a tél, amit megelőz?

Uram, mit tartogatsz?

Verik a diófát, zörög a dió.

Egy kérdés zörög a számon:

Van-e még, van-e még, gyümölcs a fámon,

Ajkakat édesíteni jó?

Zizzen a sárga levél:

Jelenti magát a tél.

Mondjátok, mondjátok, rőt levelek,

Van-e még bennem egy gyújtatnyi meleg,

Egy lábasnyi levest megfőzni tüzemnél?

– Uram, ha üzennél!

Mire tartogatsz?

(1945. október)

Erdő szélén estvéledtem

Erdő szélén estvéledtem,

Porlepetten, gondlepetten.

Ordas nagy út sír megettem.

Kenyerem javát megettem.

Kenyér javát, ember rosszát,

Bor mézét és zavarossát,

Soknál több volt, úgy rámhozták

Nevezetlen égi posták.

Isten sípja rítt a számon.

Kinek kell a tudományom?

Tenger tükrén gyermek-lábnyom!

Mondjam-e, hogy szánom-bánom?

Én aludni telepedtem,

Subám fejem alá tettem.

Édes Gazdám, ott felettem,

Majd elleszünk immár ketten.

Összeteszem két kezemet,

Angyalaid hadd jöjjenek.

Hadd fogják be két szememet:

Csak Teveled töltözzenek.

Reggelt úgyis ha megérnek,

Csak-csak visszanézegélnek,

Kezdődik a régi ének,

Szíveknek-e vagy a szélnek?

Amíg győzöm, addig éljek.

(1945. október)

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Tizenkét csillagú korona (1947)

A marcali Szűzmária

I.

A városból, ahonnan egyre mennék,

Ahol az földet nem öleli ég,

És nincs ahol az angyal megjelennék,

S a Szűzmária árván ácsorog

A kórház előtt, kőbe kötözötten,

Onnan jövök, – és nem hiába jöttem:

Rátok bukkantam, Mennyei Karok.

Most itt vagyok, ahova egyre jönnék,

Itt hallgatom ezernyi hangotok,

Fűben-fában zenélő angyalok,

Akik a búza templommélyi csöndjét

S a szőlőfürtök csurranó delét

Zsoltárütemre hangoljátok egybe,

– Itt hangolgattok, a marcali hegyben.

Járom a szőlőt, amerre a bönge

Kakukkfüves lankája elgyűrűz,

És a dűlőben szembejön a Szűz.

Körüldongják tücsöknyi angyalok,

Kapa a vállán, fején tarka kendő,

És kék szeméből a Megszületendő

Csillaga mosolyog.

II.

Mi Asszonyunk, te itt lakol!

Az a jó meleg trágyapárás:

A betlehemi csöpp akol.

A félhajas tető alatt,

Ahol harsog a gyaluforgács,

A názáreti Ács farag.

A boglyas Tábor integet

Felhőivel a vizen túlról,

Mint Badacsony és Szigliget.

S a nagy tó: a Tibériás.

A fövényen hálót egyenget

Tizenkét hallgatag halász.

Ez az a föld, ez az a táj,

Ahol az ég-föld összeérnek,

Ahol az Angyal föl-lejár.

Ez az az áldott levegő,

Ahol elfelejt zakatolni

És fenekedni az idő.

Itt fák és lelkes állatok

Imádkoznak, s az ember: ember,

Teremtetett s megváltatott.

Itt édes bort ad innia

S kenyeret tör az embereknek

A Krisztus, az Ember Fia.

És téli estén, fonogatván

Az asszonyok közt ül a padkán

Asszonyunk Szűzmária.

III.

Most itt a dombon megtaláltam,

Ötven év bújócskáin át

Az igazi Szűzmáriát,

Kit mostanáig eltakartak

Kontárok és kereskedők,

S a legnagyobb kontár, a gőg.

Ismertem jól gyermekkoromban:

Ez ő, ez ő, ráismerek.

Az emlékek özönlenek.

Éppen ilyen szépen mosolygott

Két dundi fej közül reám

Édesanyám ágya falán.

Így láttam a besnyői dombon,

Hogy félálomban jött felém,

Nagyboldogasszony éjjelén,

Amíg virrasztva énekelnek

– És tűz és angyalszárny suhog –

Sok tízezernyi búcsusok.

E kép elé kísértem egykor

Sok ministrálós reggelen

Imádott első mesterem.

E sokkönyves és sokfiús

Képről szólított maga mellé

A máriás Kalazancius.

Ó, hányszor néztem ezt a képet!

De később minden mást mutat,

Józanná lesz az áhitat.

Ó, józanarcú oktalanság!

Ma már tudom: itt, itt, e kék

Palást alatt a bölcsesség.

Most itt, ezen a régimódi

Elfeketedett nyomaton

A Titkok Titkát kutatom.

E szőlőillatos kezekkel

Lelkemen végigsimogat

A gyerekkori áhitat.

Hadd dúdolok hát újra meglelt

Anyámnak kisfiús imát:

Tizenkét-csillag koronát.

IV.

De jaj, ezek a csillagok,

Anyám, ezek nem olyanok!

Nem mint a boldog mennyei

Koszorúd bizodalmas fényei.

Haloványak és betegek,

Ezek a mi csillagaink: sebek.

Ha közel nézed: vörösök,

Mint a megaludt vérrögök.

Jaj, testünk-lelkünk csupa seb:

Üres gyomor, bedőlt ház, puszta zseb,

És puszta szív, – romok, romok,

Megfertőztetett templomok,

Oltárokon idegen istenek, –

És azok, akik nincsenek…

De te szívünkben olvasol

És szánva szánsz és nem botránkozol,

Ha mikor ávét rebeg ajkunk,

Akkor is sebeinktől sajogunk.

Te jól tudod, hisz ember vagy te is,

Hogy emberek vagyunk, s tízszerte is,

Százszorta is épp akkor emberek,

Mikor imánk esője megered.

Tudod: míg a tömjén lehelte füst

Fehér felhője égre szállni küzd,

Lenn, a tüzes rácson, a parazsak

Morzsácskái vörösen izzanak.

A bevezető négy vers és még egy a kötetből meg magának a kötetnek a terve is Marcaliban született. Annyit zaklattak katolikus bírálóim, hogy nem írok Mária-verseket; akkor szentév volt és én beleadtam magam egészen, írtam egy könyvecskére valót.

Üdvözlégy!

Magasztalja én lelkem az Urat

És Azt, akiben teljes az Ő kedve,

Akiben minden titkot megmutat,

Egyetlen szép mosollyá édesedve.

Hogy is lehetne hozzád más szavam

Legelsőbben, mint a magasztalásé!

Hadd mondom, százötvenszer, boldogan:

Áve Mária! Üdvözlégy Királyné!

Magasztallak, mert nem hallgathatok.

Füst a szavam és az életem kérész,

Mégis, mégis: olyan állat vagyok,

Mely egyenesen jár és fölfelé néz.

Fölfelé néz, mert fönn valami van,

És föl beszél is: van kihez beszéljen

És ha beszélek: nem féreg magam,

De minden fölfelé nézők nevében.

Hogy éhezne már szólni valamit

Fölfelé ez a süketnéma század,

Amelynek ebnyüszítés lett a hit

És aljasság a fölséges alázat!

Émelyedik a futószalagon

Gyártott eszmények hánytató szagától,

A prófétáktól a zsibpiacon,

Az elvektől – az embertől – magától!

Hogy magasztalna lelke már urat,

Testtel-lélekkel rína már imádni!

De nincsenek a földön már urak,

Csak szolgák vannak és szolgák szolgái.

A szó, mit a mélyből kiáltana,

A káromkodás undorában elfagy.

Ó Egészen-szép,

Ó Istenanya, ó Ember-anya,

De jó az Isten, hogy te még mienk vagy!

A kék palást

„Anyai palástod fordítsd oltalmunkra!”

(Boldogasszony Anyánk)

Amelynek színe mint a menny

És mint az édesanya-szem,

Olyan ölelő, olyan áldott,

Énekelem a Kék Palástot.

Kék mint az ég, jó mint az ég:

Mélység, magasság, messzeség,

Körülkarol és el nem enged,

Megharmatoz és fölmelenget.

Olyan könnyű a mosolya!

Búzavirág és ibolya.

És mégis oly kimerhetetlen

És titokzatos, mint a tenger.

Ó tőlem milyen messze már

Amely eléd bírálni jár,

A farizeusi szemöldök.

Már gyermeki bizalmat öltök.

Bizalmat, jó meleg ruhát:

Ha rám uszítja táborát

A Bűnnek Isten-tűrte titka,

Elburkolózom ráncaidba.

De nem magam, mind elhozom,

Kiért a gond mázsája nyom,

Mind, mind aki kedves szívemnek,

Kézen vonom megbújni benned.

Az árvákat, a foglyokat,

S kik megjárták a poklokat

A sötétség évein által, –

Fogadd alád, anyai Fátyol.

S akik után szívünk sajog,

A nagyszemű ártatlanok,

A kisdedek, s akik még jönnek

Másnapján az eldúlt özönnek…

De már nem is imádkozom:

Úgy buzog föl a bizalom

Szívem megéledt melegéből

Mint a forrás a föld szívéből.

Fölöttem a végtelen ég,

Lenn: hallgató arany kepék:

Keresztbe kötve várja sorsát

Szegény, pihegő Magyarország.

Az eleven-kék bolt, a menny.

Mintha libbenne odafenn,

És békére és háborúra

Egy nagy kék palást ráborulna.

Bűnösök menedéke

S hadd imádkozom a nem-szűzekért,

Hadd hozom el a bűnösök, a gyengék,

A Barabbás-üvöltők seregét,

A mosdótálas Pilátusok rendjét.

A farizeusok, a vámosok,

Írástudók és papifejedelmek,

Az inaszakadtak, a poklosok

Utánam mind elibéd seregelnek.

Könyörülj rajtuk, ó, könyörülj rajtunk,

Akik magunkon nem könyörülünk,

Ütődött-voltunk mélyéből sóhajtunk

A magasság arcába – s itt ülünk,

És szégyeneljük ezt a sóhajunkat,

S szégyelljük azt is, hogy szégyenkezünk,

És ássuk, egyre ássuk le magunkat

A mélybe. Jaj, kezdj valamit velünk!

Ó, hiszen halljuk berrenni az órát,

Állnánk is lábra, csak ne kellene

Elmetszeni a bűn köldökzsinórját.

Még mondanánk is bátran ellene,

De cselekedni – cselekedni már nem:

Az imavágy szívünkben fuvoláz,

De az Uram-tól messze még az Ámen,

És bánom nélkül nincsen Megbocsáss!

Úgy tátogunk az égre, mint a szomjas

Békák egy száraz kútban: Hol az Ujj,

Melytől a mindenség e rossz atomja,

Földünk tekéje mozdulni tanult?

Lenyúzott bőre vonagló húsával

Borzong előtte szívünk meztelenje:

Ha izzó késsel, ha tüzes husánggal,

Csak üssön, vágjon, de az elevenbe.

S ha majd a vér szeplőtelenre ázta

Az ideget, amit felzsongatott,

Kezed szórjon a pihegő barázda

Forró szívébe lüktető magot,

Az indulás piros kegyelme magját:

Küldj langy esőt a hulló mag elébe,

Ó, nem-szűzek, ó, betegek, ó, balgák,

Ó, te minden bűnösök menedéke!

Bölcsességnek széke

Nagy Királynő, kit tizenkét

Csillag koronáz,

Jóságodhoz könyörög egy

Öreg iskolás.

Félve jön csak, szívszorongva,

Olyan félszegen,

Mint egy gyermek, aki gyónni

Először megyen.

Félve jön, hogy eldadogja

Szíve vágyait,

Gyermeksége ötvenéves

Imádságait,

S amit akkor nem tudott és

Nem mert volna még:

Hogy a gyermekség malasztját

Küldje rá az ég.

Voltam én is gyönge gyermek,

Fürge kisfiú,

Kölyök aztán, kezes-lábas,

Legény is, hiú.

Lettem aztán java-férfi,

Rendes mégpedig:

Akiből tizenkettőből

Egy tucat telik.

Aztán Isten tudja, hogy, de

Úgy kerülközött,

Mester lettem, számadó a

Báránykák között,

Terelgettem, tanítottam,

Úgy, amint való,

Még tekintélyt is szereztem,

Mint írástudó.

Sok tudós tudatlanokkal

Fújtam egy-követ.

Mennyországból is nem egyszer

Jött hozzám követ.

Tudom már, hogy nincsen új a

Forgó nap körén.

Hát most, Bölcsességnek Széke,

Hozzád jöttem én.

Öntsd belém a bölcsességet:

Úgy is mondanám,

Hogy a gyermekség malasztját

Esedezd le rám.

Engedd újra visszaélnem

Bokros éveim,

Lenni mint a régi kisded

Jézus térdein.

Aki bízó, aki tiszta,

Aki egyszerű,

S anyakézből édes neki

Ami keserű.

S ha elpilledt a játékban,

Csak egyet kíván:

Elaludni jó öledben

Édes jó Anyám.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Áldott az asszonyok között

Mentél, amerre húzódott az ösvény

Galileának napaszalta földjén.

És kivirágzott lépteid nyomán

A bokavérző Hegyes Tartomány.

A sziklák istenverte szurdokán

Tejarcú rózsát hajtott a bogáncs,

A kősziklából csorgó méz fakadt,

A ciszternákban élővíz patak.

S a porszemecskék, míg sarudra lestek,

Tücsök módjára muzsikálni kezdtek.

Karjaid összefonva kebleden

Mentél s mosolyogtál édesdeden.

Mérhetetlenül mély volt és komoly

És mondhatatlan édes e mosoly.

Mentél. Fölötted a hallgatag égbolt.

A csepp angyalok, mint a rendelés szólt,

Elkuporodtak a sziklák közébe

Ujjacskáikat ajakukra téve.

A titokzatos Hang is hallgatott,

A Lélek, aki megárnyékozott,

És néma volt még Ő is, az Egyetlen,

A szíved alatt élő Érthetetlen.

Mentél, magad, és nem sejtette senki

A titkot, amely a mindent belengi.

Erzsébet sem, a meghitt asszonytestvér,

Még az sem, aki árva tűzhelyednél

Virrasztja jöttöd, az Elgyűrűzött:

Hogy áldott vagy az asszonyok között.

A keresztúton

Megy a Jézus a Kálváriára,

Fejében a töviskoronája.

Véres rózsák verték ki a testét.

Megy a Jézus, viszi a keresztjét.

Most először roskadt el alatta,

Vad pribékek keze fölrángatta.

Szeges szíjak a húsába tépnek,

Borzalommal kísérik a népek.

Szeges szíjak csontig elevenbe.

Jön az úton Szűzmária szembe.

A szeméből mennyek mosolyognak,

De szívében hét tőre pokolnak.

Nézi Jézust, nézi a keresztfát,

Azt a véres, verejtékes orcát,

Azt az Arcot, azt az édes-egyet,

Aki az ő testéből testedzett.

Kis Betlehem boldog éjjelében

Ő ringatta ámuló ölében,

Ő mosott rá, főzött és dagasztott,

Ágya szélén de hányszor virrasztott!

Ruhácskáit szőtte, fonta, foldta,

Haj pedig már akkor is de tudta…!

Ó hogy nézte távolodó képét,

Mikor elment, három éve, végképp!

Nézi most is, rogyadozó testtel,

Kicsi fiát a szörnyű kereszttel.

Nézi, nézi, fátyolodó szemmel.

Megy a Jézus, utána a tenger.

Véres úton, végestelen hosszan:

Tenger ember, férfi, gyerek, asszony.

Véres tajték veri ki a mesgyét.

Valamennyi viszi a keresztjét.

Nem hiányzik senki sem a sorból:

Legelöl a tizenkét apostol,

Utánuk a számolatlan ezrek,

Ködbevesző végtelen keresztek.

Ott piheg a sok mái szegény is:

Édesapám, édesanyám, én is!

Hétfájdalmas, nézz ide miránk is,

Krisztus Anyja, légy a mi anyánk is!

(Őszi fecske, Áldás és A kettős végtelen kötetekben.) Az Áldás c. kötetben A keresztút IV. stációja.

Szentolvasó

Mikor a földbe bújtunk, mint a féreg,

S pokoltüzeket hullatott az ég,

S fejünk fölött zuhogott az ítélet,

(Tán csak az utolsóelőtti még!)

Mikor a falban elapadt víz-ér

S az izzó szálban kialudt a fény,

De jó volt a sötétben, kicsi fűzér,

Ha megcsörrentél olyikunk kezén.

Öreg anyókák mormolós imája,

De mormolt akkor sok öreg legény,

Leheveredtünk börtönünk vackára,

A bugyor feneketlen fenekén,

Aludt az agyvelő is zsibbadozva,

Ima sem állt az ajkainkra más,

Csak e fölséges-együgyű zsolozsma,

Csak ez az üdvözítő dadogás.

Benne van ebben a szent dadogásban

Amire szó és gondolat kevés.

Halál van benne és feltámadás van,

Gyereksírás és anyagügyögés.

A kisded szól így, aki nem beszél még,

És aki már nem: aki haldokol.

Belemondod az emberlét egészét

És mindentől eloldatol.

Magyarok Nagyasszonya

Édesanya, bódog Anya,

Virágszülő Szűz Mária.

(Winkler-kódex)

Édesanya, boldog anya,

Virágszülő Szűzmária,

Világraszült virágodnak,

Ajánlj minket szent Fiadnak.

Ha nem ajánlsz, hova menjünk?

Nincs egy izrom épség bennünk.

Minden épet, minden szépet

Fölfaltak a cudar évek.

Mind a tíz bűnnel komáztunk,

Belzebúbbal paroláztunk,

Ami csepp jó maradt bennünk,

Lemarta az idegen bűn.

Csúfra mégis megmaradtunk,

Nem nyílt meg a föld alattunk,

Kikerültük a koporsót,

Itt vagyunk most, legutolsók,

Legutolsók a világnak,

Kik a szívünkbe nem látnak,

De tenálad, Asszonyunknál,

Tudjuk, hogy csak irgalom vár.

Eddig is mint nyitott könyvben,

Úgy olvastál a szívünkben.

Bűneinket végigsírtad,

De ítélni föl nem írtad.

Te látod, hogy szívünk marja

A bűnbánat jeges karma,

Pislog már a keserűség

Hamvából a régi hűség.

Már a régi hit is mozdul,

A meleg vér meg-megpozsdul.

Ami szégyenünkre válott,

Szemünkről már hull a hályog.

Látjuk már, hogy mi rossz, mi jó,

Tudjuk, mi félteni való.

Sereglünk a Krisztus elé,

De hogy álljunk szeme elé?

Mit mondjunk, ha reá kérdez?

Szólj helyettünk, anyánk édes,

Annyit mondj csak: rosszak vagyunk,

De mégis a tied vagyunk.

Az igazi Mária

Ó Máriák,

Besnyőn és Somlyóban és Pócson és Cellben,

Lorettóban, Lourdesban, Fatimában, a Kármelen és Athoson,

Guadalupén és Nagasakiban,

akiknek arca elé ezerével özönlik az emberiség,

és bicskát ránt a csíki legény,

hogy az ő zászlója mehessen a körmenet élén,

és hadra kel a két spanyol falu népe,

hogy az igazi Mária melyiküké, –

Ó Máriák,

míg ti a tömjén lengő magasában

a fogadalmi táblácskák aranyos koszorúja között,

megbújva az ügyetlenkezű hajdani mester századok feketítette vonalaiban,

megértőn mosolyogtok,

ti fakuló fekete Máriák,

tudjátok-e, mik vagytok az emberiségnek?

Ti vagytok a Dallam, a Szín, a Szabadság,

a ritmus eloldó lebegése,

elengedés, magafeledés,

az Ünnep.

Akik azt hiszik, élnek

(élnek, hogy dolgozhassanak,

s dolgoznak, hogy élhessenek),

akik tesznek, hogy tegyenek

(magot a földbe: szem legyen,

szemet a gépbe: mag legyen,

vetés, aratás – aratás, vetés),

akik vannak, de nincsenek,

(életük úgy folyik el:

sekély és szomorú patak,

világtalan barlang ölén

halálszagú posvány felé) –

akiknek ablaka zárt üvegét

ha megrezzenti egy véletlenül arra tévedt tüdővészes napsugár,

riadtan szegezik be a megereszkedett táblát,

mert reszketnek a piros levegő

ismeretlen veszélyeitől –

ezeknek a mostoha gyermekeknek,

az alvajáróknak és halvaélőknek,

ó Máriák,

ó búcsúk, processziók, litániák,

rózsafüzérek, érmek, skapulárék,

zászlók, gyertyák, orgona, tömjén,

közös-ének, közös-imádság, egy-élet, egy-halál, egy-Isten, egy Anya,

egyetlen Szépség, –

ti vagytok az élet,

az emberi, isteni élet,

ó igazi Szűzmáriák! –

Mert bennetek, ó ügyefogyott Máriácskák,

elfátyolozva, elemberesítve

otthonosan, nekünkvalón lakozik közöttünk Örömünknek Oka:

az igazi Mária,

akit a művész Isten festett a teremtés vásznára öröktől,

emberek örömének,

áhítatul az angyaloknak,

önnön magának gyönyörűségül,

akin az Örök Atya szeme elmosolyodjék,

mint mikor a tökéletes művész a tökéletes műben

dédelgető pillantással simogat végig százszor is egy alakot,

aminek szépsége még neki is titokzatos, –

az igazi, igazi Mária,

akinek Krisztus-simogató tenyerére letette az Isten

mind, ami jót szánt a világnak,

hogy hintse, öntse, ontsa ránk,

a vízözönnél özönebb özönnel

édesanyai szíve szerint, –

az igazi, igazi, igazi Mária,

akinek az élő Krisztus,

ülvén az Atyának jobbja felől,

szentsebeinek bíborában,

amikor nagyon elnehezedik a szíve

teméntelen bűneink láttán,

ölébe hajtsa szent fejét

s megengesztelődve ülhessen vissza a mennyei trónra

és irgalommal nézzen újra ránk,

most és halálunk óráján. Amen.

Pitypang

Hadd utánzom a régi mestert,

Ki mikor oltárképet festett,

Mint szolgát vagy közkatonát

Odacsempészte önmagát.

Én is, hogy elérzékenyedve

Fonom rá faragott fejedre

E kusza vadvirágfüzért,

Hadd ejtek egy szót magamért.

Bizony nem voltam hajdanában

Nagyon beszédes az imában.

Többet beszélt hozzám az Úr,

Mint hozzá én, hálátlanul.

Gyerek is van (gond a szülőnek),

Hogy a szava későre jő meg,

Addig csak hallgat és hebeg.

– Isten előtt ki nem gyerek?

Gyerek én is, néma, esetlen,

Imádkozásra tehetetlen,

S néma gyereknek – odaát! –

Anyja megérti a szavát.

Én Édesanyám, te megérted

Ezt a furcsa kéz-láb beszédet,

Hogy térdedhez törleszkedem,

S öledbe fölkéredzkedem.

Ahhoz, kihez dadogni nem mer

A szavahíjas férfiember,

Malaszttal teljes szent kezed

Szavak nélkül is elvezet.

Hogy hát egy ily énfajta fonnyadt

Pitypangot is láncomba fonjak,

És ő is testvérkéivel

Oltárodon hervadjon el:

Egyet kérek: ha önfeledve

Jézuskád ringatod öledbe,

Akkor, mit szépséged sugallt,

Zümmögd el néki ezt a dalt.

Évről évre – 1946

Kívül a Bárkán

Mint egy szédült szarvasbogár,

Melyet egy oktalan erő szeszélye

Hanyatt vetett a loncsos út felére,

S most minden lába ég felé kapál

És tiltakozik oktalan és céltalan

Minden ellen ami van,

És minden ellen, ami jő, –

Alatta föld, szilárd és ölelő:

Zuhanni nem lehet alább,

De ő azt érzi csak, hogy nincs tovább.

Fölötte ég és százszor százezernyi

Fellegringatta csillagok,

De amit ő lát: az a semmi,

Amely didereg és sajog.

Úgy érzi rángó tagjain keresztül:

A mindenség fordult ki gyökerestül

És tótágast áll, úgy forog.

Cincog szegény, oly véghetetlen árván,

Mint őse cincogott az olvadt ég alatt,

Mikor az ajtó bedörrent a Bárkán,

És ő kívül maradt.

Hajnal a Normafánál

Itt a hegyen pözsög már a pázsit,

Lenn a világ még nagyokat ásit,

Most akar még mosakodni, – szinte

Látom, ahogy csúszik le az inge,

Fodor inge, puha párák selyme.

Mintha rajtuk az ég leölelne.

Azt sem tudom, fehér-e vagy kék-e?

Fönt is, lent is töretlen a béke.

Fönt is, lent is, kívülem is, bent is

Makulátlan, töretlen a csend is.

Azaz mégsem: valahol a fű közt

Bizsereg egy pici hang, ezüstös.

Mintha a föld lélegzete lenne,

Fű, fa, bogár pihegélne benne,

Pihegélne, muzsikálna loppal,

Amíg el nem zörgeti a nappal.

A szívem is (nappal ez is záros)

Zsong, tefeléd, – hallod-e, te Város?

Hallod-e, te feketegyász ország,

Emberevő emberi bolondság!

Hallod-e, mondd, a hajnali zsongást,

A hangosan hangtalanok hangját?

Csak egy percig hallanád meg, – attól

Megváltódnál fekete magadtól.

(Őszi fecske kötetben.)

Örvénynek az örvény

Radnóti Miklós emlékezetének

Úgy-e, még élsz? Úgy-e, még énekelsz!…

A lomb között borzas szellő motoz.

Zizeg az illat, amit erre hoz, –

Talán ebben az illatban felelsz?

Vagy immár csak a könyvben,

A versek márvány idomaiban?

Elmorzsolom a könnyem…

Fiam voltál, háromszor is fiam:

A Titkot hányszor kopogtattuk együtt

És kézből kézbe hányszor eregettük

A rímek csordogáló gyöngyeit!

Kisfiú voltál, borzas és szelíd,

És férfiú, bronz és kemény,

Mint egy döngő római költemény!

A Tiszaparton idéztük a multat,

S a Túlsó Partot, – amíg körülöttünk

A kiskertekben lázasan pirultak

A csüngő súlyos paprikafüzérek…

Jaj, mi is ez a könnyzilálta ének?

Egy mellre sírt búcsúztató?

Egy tépett sóhaj a szélnek?

Vagy üzenet, mit egy tollászkodó

Fekete holló kegyelmére bízunk?

A Hang kiáltja: bízzunk!

Igen, bízzunk, – de tovatűntél,

És azt is tudom, hogy a tündér

Remény is tovatűnt!

Jaj, az ördög forspontjaképpen

Ki fogta hámba az Ész szekerében

A butaságot és a bűnt!

Bízzunk! De hol a hatalom,

Mely visszahoz vagy elfeledtet

Tégedet és a Látomást?

Nem, amely téged karjainkból elvett,

Azt a világot, azt az elvet,

És a monstrumot, amit ellett,

Nem akarom, nem akarom!

De ki sugall helyébe mást?…

Az összetört tudás

Szilánkjaiból szemembe cikáz

A kétségbeesés.

Azt mondja: Nézz!

Köss már békét a jégszemű valóval:

Őt fel nem hozza már a ringató dal,

Az ő zenéje már a szféra-csend.

Eszelős nappal, máglyás est után

A lélek is a mártír test után

Immár a Plejádok közt elpihent.

És velement

A dallam is, a pihegő,

És a dallamok álma: a jövő!

Mennek, mennek, mind, a szépek, a tiszták,

S akik az eszmék szűz havát

Fertelmes lucsokba taposták,

Élnek, tenyésznek, tipornak tovább!

És csendesen mormolni kezdem,

Csak úgy, a szókra sem figyelve,

Egy eklogád egy reszkető sorát:

S kongatni kezdi lelkem és a testem,

Mint harangot a nyelve,

A Hang, a szuverén.

A Hang, az ismeretlen,

A te hangod-e? Az enyém?

Vagy Azé, aki az elérhetetlen

Messzeségekből mennydörög belém?

Azt mondja: Vagy, hát lenni kell!

Azt mondja: Tudsz, hát tenni kell!

Ember vagy, azaz isteni.

Van Isten: indulj küzdeni!

Költő vagy: Istenből atom,

Költő, azaz forradalom,

Szó, melynek parazsas hit az anyja,

És atyja lángos értelem.

Szó, melytől a jövőt foganja

A lobogó történelem.

A mát és holnapot te méred:

Tanú vagy és világítélet,

És kegyelem.

Te a szabadság, te a törvény,

Téged zúg örvénynek az örvény,

És benned búg a végtelen.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) Ehhez a vershez kapcsolódik Radnóti Miklós özvegyének néhány sora: „nem is tudom kellőképpen megköszönni csak a nagyon melegítő örömről és büszkeségről írhatok… Nekem legszebb az első négy strófája és az egésznek a mondanivalóhoz simuló lejtése, csak a „szuverén” szót érzem kicsit elütőnek… éppen a Hang… mellett… nagyon is földi reális jelzőnek. Bocsánatát kérem, hogy ilyenformán beleszólok, de olyan nagyon jólesik annyi idő után újból egyszer vershez szólni; Miklóssal megszoktam ezt régen, és minden vers születése ünnep volt nekem, amint azt jelenti most, kietlen életemben Professzor Úr verse is.”

A Dunáról fúj a szél

A Dunáról fúj a szél.

Szegény embert mindig ér.

A Dunáról fúj a szél,

Szegény embert mindig ér.

Ha hideg szél, ha meleg:

Vagy izzad, vagy didereg.

Húzza-nyúzza minden ág,

Az okosok, a buták.

Ha meg ő tesz bolondot,

Felköti a kolompot,

Falba veri a fejét,

Fehérből szűr feketét.

Ha mellén, ha hátán,

Csak rajta ül a sátán.

Embernek is felet ér,

Dunáról fúj a szél.

A Dunáról fúj a szél,

Szegény magyart mindig ér.

Ha török szél, ha tatár

Szeles táj a Duna-táj.

Szerencséje fura kincs:

Ha dohány van, pipa nincs.

Dupla búza: benne jár

Janicsár és granicsár.

Legénykedett huszárul:

Lebillent a lovárul.

Se Rákóczi, se császár,

Több veszett, mint Mohácsnál.

Életnek is felet él.

Dunáról fúj a szél.

A Dunáról fúj a szél.

Magyar költő minek él!

Dunáról fúj a szél.

Ezeréves dallam

Lányok, lengő ruhákban, lebegő

Aranyvásznán az esti napsugárnak

Fátyol pillék a zsongó víz felett,

Összefogózva körbe-táncot járnak.

Oly fiatalok, oly könnyűdedek,

Le sem verik a fűről a zománcot,

Lejtenek, ezeréves dallamon

Kétezeréves hajadoni táncot.

Mögöttük mosolyog a Balaton:

A pillanatnyi hullámok zsibongnak

Tízezeréves altató zenét

A százezer esztendős Badacsonynak.

Mögöttem Pest felé, Párizs felé,

Lohol a jött-ment vonat sivalogva.

Elönt egy mérhetetlen nyugalom,

És fölnézek a rejtett csillagokba.

(Őszi fecske kötetben.) Ez még egy KLOSZ-kurzus volt a Balatonnál.

Mint az ördöngös fiú édesapja

Mint az ördöngös fiú édesapja,

Lábadhoz Uram úgy esem.

A néma ördög tépi, marcangatja

Fiam és anyám, minden kedvesem.

Hol tűzbe rántja, hol a vízbe őket,

Úgy dőlnek el, akár a holttetem.

Minden lehet, Te mondtad, a hivőnek!

Hiszek Uram,

Segíts hitetlenségemen!

Hiszek Uram, hiszen, ha nem hihetnék,

Mi maradna más, mint az őrület.

Hiszek Uram, hiszek, – de mi jöhet még?

Napban és holdban ordító jelek.

Azt írja mind: még nincsen itt a vég.

Jaj, feketével írnak feketére.

Tedd már Uram, szakadjon fel az ég!

Uram remélek.

Engedj remélnem remény ellenére!

Hajnali madárszó

A hajnali fényre kitárom

Zsibbadt, öreg ablakomat.

Fakadó levelü fákon

Csiripelnek a csöpp madarak.

Éjfélkor is ezt muzsikálták,

Mikor a kert aludt,

S kelletlenül álomra zárták

Szemüket a vén zsaluk.

Őket akkor sem láttam,

Csak a hangjuk harmatozott

A szomjas éjszakában

És valamit hozott, –

Valamit ami nincsen,

Amiért sír a világ,

Ami motoz az éji kilincsen

És reccsen a falakon át.

Mélyén álomnak, csendnek

Ott reszket ez a hang.

Többé elaludni sem enged,

Ha egyszer megsuhant.

(Őszi fecske kötetben.)

Vadgesztenyék

Erdei ösvény, rajt húsz-egynehány

Kiszabadult csepp iskolásleány.

Naptól és levegőtől részegen,

Hemperegnek az áldott szőnyegen.

Szemecskéjük, a hervatag kökény,

Az őszi nap jóságos melegén

Mámoros tűzzel kutat szerteszét.

A fák alatt piros vadgesztenyék.

Itt is koppan egy, ott is egy gurúl

Gömbölydeden a friss haraszt alúl,

A párás fényben úgy csillog elő,

Mint a boldogság, mint a drágakő.

Mint koncra és játékra éhezett,

Rács mögött nevelt fióktigrisek,

Úgy veti magát a sok kisleány

A bújócskázó gesztenyék után.

„Jaj, milyen édes!” – „Ez még édesebb!”

„Én csak a nagyját, csak a fényeset!”

„Nekem is egyet!” – „Hármat!” – „Ötvenet!”

„Énnekem százat!” – „Az egész hegyet!”

Jaj, kicsikéim! – mondanám nekik,

De a bölcsesség torkomon szegik.

Mindnyájukat lányomnak érezem,

És könnybe lábad mind a két szemem.

(Őszi fecske kötetben.)

Évről évre – 1947

Samu bácsi

Nyújtózik a lomha Nap.

Dunna felhők foszlanak:

Bizony kelni kéne már,

Samu bácsi kint kapál!

Felhő mondja: Esni kék!

Szomjasak a venyigék,

Kemény a rög, tűz a dél,

Megizzad a kapanyél!

Samu bácsi égre néz:

Ravasz felhő, hova mész?

Megroppantja derekát,

Tömögeti a pipát.

A gombai toronyból

Idever a harangszó.

Samu bácsi fejében

Szervusz-sipka fölbillen.

Köröskörül, glédában

Az ő fürtös családja.

Gyűlik szemben a zamat,

Szívében az áhítat.

Tőle él itt amit lát:

Szőlő, szántó, kert, család.

Csak jót munkált mindennek.

Hála legyen Istennek!

(Őszi fecske kötetben.) Marcaliból

Tera néni

Csibe csipog, liba gágog.

Hápog kacsa, réce,

Tudakolja, követeli,

Hol van már a része!

Tera néni kötényéből,

Kinek mi a jója,

Korpát, magot, vágott csalánt

Teli kézzel szórja.

Férje, fia, menye, lánya

Meg az unokája

Mind arat már hajnal óta

S a früstököt várja.

Tera néni lábos alatt

A parazsat fújja,

Azt hinnéd, hogy tíz a keze,

Úgy sürög az ujja.

Szakad az ing, ruha reped,

Minden kopik, vásik.

Öreg holmi helyébe

Honnan terem másik?

Mikor nincs már megetetlen,

Takarítlan semmi,

Tera néni – tűvel, folttal –

Leül már pihenni.

Keresztbe jár a másikán

Ember gondolatja,

Szó a szájon kiszalad

És egymást harapja.

Mint az olaj, a beszéd

Tera néni száján,

Sima lesz a göcsörtös is

Az ő háza táján.

Ég a dolog: aratás van,

Mosás, sütés várja,

Meghalni sem érne rá

Tera néni máma.

Messze pedig a templom,

Órás út az ára,

Mégis elmegy szombat este

A létániára.

(Őszi fecske kötetben.) Marcaliból

Csak a furulyát

Hítt a Múzsa sokszor engem,

Mentem is, nem is.

Megbocsátja tán a Múzsa,

Tán az Isten is,

Én magam meg nem bocsátom

Magamnak e bűnt;

Nem áll annak gyalog járni,

Ki nyeregben ült!

Felkötöttem a kolompot,

(Más kötötte rám),

Ráztam is, hogy aki adta

Meg ne bántanám,

Ráztam úgy, hogy ne szólhasson

Senki ellenem,

Hogy ne kelljen se megbánnom,

Se szégyellenem.

Torkoskodtam a tudomány

Csorgó mézeit,

Ízleltem a hatalomnak

Kétes ízeit.

Még a szentek kulcslyukán is

Be-belestem én.

Azt tanultam: nagy az Isten,

Az ember szegény.

Jártam erre meg amarra,

Tettem ezt meg azt,

Kezemre járt sok jó ember,

Meg a szent malaszt.

Sok kicsinynek jó lehettem

(Az sem érdemem!)

És többször kellett felelnem,

Hogysem kérdenem.

Szép volt, jó volt, nem lehet rá

Semmit mondani,

Csak – csak éppen hogy hiányzott

Mindig valami,

Ami nélkül fojt az élet,

Mint egy szűk doboz.

Lettem: nyárban félig-költő,

Télben robotos.

Ha kivert a Múzsa küldte

Mindenévi láz:

Hegyek-erdők bújdosója,

Nyári pikulás.

De ha kezdett édesedni

Tőkén a biling,

Nekem az lett savanyúvá:

Készült a bilincs.

Jövő nyárig a Múzsától

Elbúcsúztam én,

Lettem újra rendes ember,

Nagyszakállú vén.

De ahányszor eget láttam

Rácsaim felett,

Megcsikordult szívemben a

Lelkiismeret.

Hát elég volt, én dezentor

Nem leszek tovább.

Még az egyszer a Jóisten

Hátha megbocsát.

Elhajítok süvegeket

És palástokat,

Az én Múzsám ingujjban is

Szívesen fogad.

Az én Múzsám? Múzsa-é, vagy…?

Lelkem, mit merengsz!

Alkonyodik, el ne késsünk!

Nézd, hív Szent Ferenc.

Már a dallam, csak a dallam

Lesz a regulád,

Indulj, mást ne vígy az útra,

Csak a furulyát.

(Őszi fecske kötetben.) Megírtam, és szépen kifundáltam, hogy nyugdíjba megyek, és csak az irodalomnak élek. Aztán kiderült, hogy nyugdíjba mehetek, de provinciálisnak kell lennem.

A bölcs hernyó

Egy koraérett ringló

Az ágról leesett.

Szívében egy pirinkó

Hernyócska hempereg.

Tekergőzik vidáman,

De jó puhácska ház!

Zöld-aranyos húsában

Kedvére lakomáz.

A ringló teste gazdag

És édes, mint a méz.

Amit megenne, azt ad,

És ennyi az egész.

Nincs semmi gondja, bölcs ő,

Ameddig enni bír.

A ringló neki bölcső,

A ringló lesz a sír.

Nem sejti, árva féreg,

Hogy eljön az idő,

És meghasad a kéreg,

A sárga szemfedő,

S a jó húson keresztül

Valami másba rág,

S rászakad mindenestül

A végtelen világ.

(Őszi fecske kötetben.)

Kukoricaszárak, éjjel

A holdsugár halkan pereg.

Elültek már az emberek.

Mint tollbokrétás hadsereg,

Lengnek a kukoricaszárak.

A rozskazal sárgán ragyog.

A szívemben a csend gagyog.

Nem tudja senki, hol vagyok,

Nem tudja senki, merre járok.

Majd megszakad egy kis tücsök.

A széna közt a szél föcsög.

Mit tudom én, honnan jövök?

Mit tudom én, hogy mire várok?

Nem is voltam, nem is leszek:

Vagyok, vagyok és érezek,

Az életem áll és zizeg,

Mint érő kukoricaszárak.

(Őszi fecske kötetben.)

Tavaszi szél vizet áraszt

Tavaszi szél vizet áraszt, virágom, virágom,

De a nyári szívet bágyaszt, virágom, virágom.

Őszi szellő szőlőt érlel, virágom, virágom,

De hát akit téli szél ver, virágom, virágom!

Azzal is majd szembenézünk, virágom, virágom,

Abból is hadd legyen részünk, virágom, virágom;

Csak egy helyről küldik mindet, virágom, virágom,

Nagyon várnak oda minket, virágom, virágom.

(Őszi fecske kötetben.) A marcali szőlőben hallottam ezt énekelni, tovább csengett bennem, így született a vers.

Évről évre – 1948

Kék csend

Kék víz idelenn,

Kék ég odafönn

Kék csend a szivemben,

Se bú, se öröm.

Duruzsolva dong a

Víztükör.

Nem akarok semmit

Senkitől.

Langy ujjal a fény

Befogja szemem.

Hogy valaha sírtam,

Szégyelem.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Fanyar tavasz

Kertek alján surrogó tüzek:

Égetik a tavalyi füvet.

Fanyar egy füst, könnyet fakaszt.

Ínyemen érzem a sós tavaszt.

Fanyar egy könny! Végigcsurgatom

Széltől száraz, sebes ajkamon.

Elég lesz-e leöblíteni

Áporodott telünk ízeit?

Kormos tavasz ez! Tavasz igazán?

Lopva surran, mint egy partizán,

Egyet ha lép, kétszer bújik el,

Tankok ellen dorongot cipel.

Fanyar szellő köpenyt ráncigál,

Füstöt foszlat, felleget cibál.

Füstös kóró fura táncra kél.

Testvérem vagy, márciusi szél.

Márciusi szél címen az Áldás kötetben.

Meghalt a visszhang

Mindenkinek megmondom kereken:

Immár elég volt!

Meghalt a visszhang, leomolt a fal.

Egyszer volt, – rég volt.

Szolgált sokáig. Csak zörgettetek,

S én mondtam: tessék!

Selypítettétek: légy olyan szíves!

S ugrottam: kötelesség!

Karban zengtétek: Megbocsáss, hogy így

Cibáljuk széjjel

Az egész napod! – Semmi, mondom én,

Hosszú az éjjel!

Cigányzenével udvaroltatok

Udvart körültem.

Kezemet csókoltátok nedvesen,

S le nem törültem.

Mesternek és atyának mondtatok

Vállamra ülvén,

És voltam is és vagyok is, – de már

Betelt a törvény.

Földrengés járt és leomolt a fal:

Meghalt a visszhang.

A megnyílt barlang már a szabad ég

Szellőit issza.

A napnak nyitja már a szívét, a víz

Ezüst szagának,

A madaraknak és a gyerekek

Bölcs kacajának.

S mikor a mennybolt miriádjai

Fölém lobognak,

Most tanulgatom, mit kell mondani

A csillagoknak.

(Áldás kötetben.)

Bocsásd meg

Bocsásd meg énnekem, Uram,

Hogy jobban szerettem nálad

A meggyet, a mézet, a hársfavirágot,

Felhők mesekönyvét,

Apró gyerekek gügyögését,

Fiúk-lányok mosolya lobbanását,

Férfiak írott homlokát,

Kezed játéka műveit.

Bocsásd meg énnekem, Uram,

Hogy szorgosabban látogattam

A Sixtusi Máriát a názáretinél,

Hogy Tamásnál, Teréznél

Szomjasabban lestem az öreg Aranyt,

Berzsenyi mennydörgését

Meg Hamlet töprengéseit,

Hogy a zsoltár orgonaszavát is

Boldog voltam, ha átlophattam

Paraszt magyar szó furulya-dalára,

S hogy könnyeket pillámra nem a mea culpa,

Hanem a rutafa nótája szűrt

Meg a vizetárasztó tavaszi szél.

De mondd meg, Uram:

Behúnyhattam-e szemem előlük,

Mikor belőlük Te néztél reám?

Bedughattam-e szavukra fülem,

Amikor Te búgtál bennük

Kimondhatatlan sóhajtásokkal?

Nem mindegy-e az óceánnak,

Hogy kádba merik-e vizét,

Vagy metszett billikomba,

Vagy akár egy horpadt gyűszűcskébe is?

Emlékszel, Uram? a háborúban

Egy rossz talpas pohárból osztogattam

A hallgatag népfölkelőknek testedet,

És eltöltötted őket Tenmagaddal!

Engem is eltöltöttél számtalanszor

Csodálatos poharaidból,

Millió poharaidból,

S az oltárnál a Szent Kehely előtt

Úgy térdelek, mint hétpapos misén

A füstölő diákonus:

Szolgál, térdel és lóbálja a tömjént,

De a Testet és a Vért már órákkal előbb

Magához vette egy csendes misén.

Ó Istenem, ha az én árva bodza-sípom

Egy századrészét el tudná fütyülni annak,

Amit te mondtál énnekem magadról

Egy parasztdal egyetlenegy sorában!

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Isten áprilisa

Sétál a napfény melegen

A dunaparti köveken.

Huzakodnak a zsinegen

A kiskutyák bolondul.

– A szív is, hatvanon túl

Ha nem csendül, de kondul.

Fölüti rezzenős fejét,

Szűkelli megszokott helyét

A gubbasztó öreg cseléd,

Az évek forrta kéreg

Burka mögött a lélek

És azt bizsergi: élek.

Nem táncol már, nem is szökell,

De szállna mégis, szárny se kell,

A napra ki, a hegyre fel,

Akárhová, – csak szállnék!

Se gondolat, se szándék:

A perc a szent ajándék.

Csak ez a perc, csak ennyi kell:

Míg kék mosollyal átölel

Az allelujás ég-lepel

S lényem magába issza

A testtelenbe vissza

Az Isten áprilissa.

(Őszi fecske kötetben.) A pesti Duna-parton írtam, a ritka pestiek egyike.

A fordított Jónás próféta

De megtréfáltál, seregek Ura!

Mi lett belőlem, milyen figura! –

Fordított Jónás, fejtetőre billent,

Pedig a Hangnak sose mondtam ellent.

Küldöttél, mentem. Hordtam az Igét

Nem kerülgettem bolond Ninivét,

Nem futottam, hogy le ne köpjön, sértsen,

A szennyes szájat, kezeken a vért sem.

Hajót kerestem, biztosat, sebest,

Eveztünk, Ninivének egyenest.

Már láttam kelni a csarnokok ivét,

Már köszörültem a próféta-igét.

Ó az az Ige! Asszonyt, gyereket,

Amit szerettem, ami szeretett,

Mindent elhagytam érte, – érted, Isten,

Hogy amire küldöttél, teljesítsem.

És most, hogy már-már megölelt a part,

Most küldted ezt az őrjöngő vihart,

Hogy minden, minden fejtetőre fordult,

Szél, víz és ember, minden megbolondult.

Akkor, látván, hogy nem segítenek,

Akiket hívtak, a kisistenek,

Az összetört, vergődő, fejevesztett

Bolond hajósok mind énnekem estek.

Nem kell próféta, nem kell most a szó,

Most kapitány kell, most parancsoló,

Hát kormányozzam a hajót, vezérül,

Ki a viharból és el Ninivétül.

Így lett a szegény Jónás (a silány,

De mégiscsak próféta) – kapitány.

Hol vannak már a ninivei partok!

Te tudod, Uram, én nem, merre tartok.

Próféták Ura, te akartad így,

Hogy engem ilyen kísértésbe vígy?

Így van megírva? Mert a lélek bennem

Elnémíthatlan sóhajtozza: nem! nem!

Ha rabságomat megelégeled,

Szólalj meg, Uram, küldj immár jelet,

Bizonyságul a szavad szomjazónak,

Hogy jobbra hívtál, nem parancsolónak.

Ha mást nem, küldj egy áldott cethalat,

Hurcoljon meg a tengerek alatt,

Vessen már véget a fojtó mesének,

S vessen ki harmadnapra Ninivének.

Siess, Uram, ne késlekedj sokat,

Mert halálosan fáj és fojtogat

Ami belőled bennem fúl: az ének.

Ó engedj énekelnem Ninivének!

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.) Egyszer nagyon el voltam keseredve mint újdonsült provinciális. Akkor született.

Érett nád

November sír a vonatablakon,

Az esőn át ezüst a Balaton.

Köztünk a partot glóriába vonja

Az érett nád lobogó tűz-aranyja.

Szemes, Zamárdi, Lelle ködben áznak.

Lelkemben is zokogó tavat ásnak

Míg végigdöcögöm a Balatont,

Novemberi könny, decemberi gond.

A ködből bólogatva rám merengnek

Fel-felparázsló régi arany csendek,

Egy arc, – egy másik arc, – egy harmadik,

Melyen az Isten arca tükrözik.

Az angyal hányszor megjelent e parton!

Fejem a gondok vánkosán lehajtom,

Mint egy piros térdeplő-bársonyon

És könnyeimmel is imádkozom.

(Őszi fecske kötetben.) Vonaton írtam, amikor kánoni vizitációra utaztam a kanizsai házunkba.

Téli áhitat

Csendesen, botfülű vonat!

A szakrális lepel alatt

Piheg a téli Balaton.

Fehér áhitattal köszöntsük,

Mint a csilingelő ezüst kösöntyűk

A felnyújtott jegenyegallyakon.

Csak ez, csak ez van, – nincs se vér, se bomba,

Nincs katakomba,

Csak a szépség van, ez a hófehér.

Vonat, egy percre tűrtőztesd a lángod,

Hadd sírok el egy sajgó Miatyánkot

A szépséggyilkos emberért!

(Áldás kötetben.)

Évről évre – 1949

Ejhaj, hóvirág!

Ejhaj, hóvirág!

Lesz még egyszer jóvilág,

Február ha fáj is.

Bárhogy bőg a bőjti szél,

Mégis benne jődögél

S mézzel jő a május.

Ejhaj, hóvirág!

Ez a világ jó világ,

Rajt az Isten ujja.

Mégis egyik fancsalog,

Másik meg az angyalok

Furulyáját fújja.

Ejhaj, hóvirág!

Fogsz te is még glóriát

Énekelni lelkem!

Téli hó, vagy nyári nap:

Így is, úgy is gazdagabb

Termőbb lesz a telkem.

(Áldás kötetben.)

Jézus a Mátrában

Terméskő falvértezetében,

Szürkén, majdnem fenyegetőn,

Égbeszúró háromszög fejjel

Áll a templom a hegytetőn.

Várnak néznéd: három falucska

Süvegeli a zord tetőt:

A fakanál-faragók népe

Meg a szénégetők.

Lent, lent a völgyben mind a három,

Ide nem jő fel senki se;

Egyszer évben ha felsírallik

Falai közt a szentmise.

Lent, lent a völgyben a kisember,

A kis élet sír és sürög,

Fohászkodik a félig-élő

És a haldokló nyöszörög.

Pedig ha sír, pedig ha nótáz,

Ha elsőt, ha végsőt sóhajt:

Jézus nevét formázza mindig,

Jézust hív minden emberajk.

S idehallom, csendül a csengő

Csepp oltárokon odalenn:

Három helyen mutattatik be

Az áldozat, a vértelen.

Csendül a csengő, megy a Jézus,

Kapaszkodik a hegyen át:

Viszi a pap a köves úton

A beteg ember vigaszát.

Az emberész gondolta templom

Ostyátlan virraszt a hegyen:

A Jézus, mint a tejesember

Házhoz megyen.

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.) Ez volt az első Mátrában írott versem.

Invokáció egy szőrös hernyóhoz

Valami zizzen a hajló fűből.

Tétova lábam visszahőköl:

Tavalyi levelek alomján

Egy szőrös hernyó mászik lomhán.

Kövér, hosszú, majd félarasztos,

Úgy megfekszi a rőt harasztot,

Temető-szín fekete-sárgán, –

Ha másszor nézem, megutálnám.

De most, hogy tele vagyok gonddal,

Másképpen zsong felém a lombdal,

Mást mond szépségről, mást a gondról

Lomb közt az ég, fű közt a pondró.

Ahogy elnézem, nem is csúnya:

Finom bársony rajta a gúnya.

Ej testvérkém, minek a szó itt!

Majd csak elleszünk a gubóig.

(Őszi fecske kötetben.)

Áraszd meg a vizet!

Istenem, Istenem, áraszd meg a vizet,

Hadd vigyen el engem apám udvarára.

Székely népballada

Istenem, Istenem, áraszd meg a vizet,

Hadd vigyen el engem apám udvarára,

Apám udvarára, anyám hajlékába,

Hadd legyek mégegyszer, ha csak egy órára,

Kisgyerek, a régi, pirosalma képű,

Aki visszanevet a ránevetőre,

Emberre, csikóra, lepkére, kavicsra,

Meg túl a sövényen a sötét erdőre,

Ahol elkezdődik vége a világnak.

Kutyát, ha morog rá, birkózni cibálja,

Anyja ha kiszidja, megköveti szépen.

Mesében, álomban, nagy nekiszánásban

Kilencfejű sárkány mindakilenc fejét

Tőből lecsapintja,

Istenem, Istenem, áraszd meg a vizet,

Hadd vigyen el engem apám udvarára,

Kigondoló székbe, dologasztal mellé,

Hadd legyek mégegyszer régi, derék férfi,

Szerszám-kalapáló, penna-élesítő,

Szóra szót mondani, vallani, dallani

Emberek elébe embermódra álló.

Szíve közepéből szakadott igéjét

Tátongó emberek százan szomjúhozzák,

Százan szomjúhozzák, ezren visszhangozzák,

A szívükbe írják, párnájukba sírják.

Az is aki hallja, az is aki mondja,

Emberebb lesz tőle.

Istenem, Istenem, áraszd meg a vizet,

Hadd vigyen el engem apám udvarára,

Apám, öregapám pipázó padjára,

Hadd lesem el tőlük, lesz-e belőlem is

Zuhatag szakállú erős öregember,

Éjszaka virrasztó, nappal nem beszélő.

Emberre ha ránéz, rajta keresztüllát,

Az égre ha felnéz, azon is általlát,

De sem embert immár, sem a levegőég

Csillagai nyáját nem áhítja nézni:

Csak befelé néz már, maga mélységébe,

Maga mélységében mindent megtalál már,

Amit Isten megmért földi halandónak.

Istenem, Istenem, áraszd meg a vizet,

Hadd vigyen el engem.

(Őszi fecske kötetben.)

A Dunáról fúj a szél

A Dunáról fúj a szél.

Aki vacog, nem beszél.

Minden nap egy ráncot ás.

Minden éjjel károgás.

Hollók-e, vagy ördögök?

Vagy a lelked böstörög?

Ráncos költő, mi bajod?

Kiapadt az olajod?

Mi rozsdálta el a szád?

Lenyeled a muzsikát?

A hegedűd se állja,

Berepedt a bordája?

Ej, azért csak hegedű,

Benne még a keserű.

Ha nincs, aki hallgat rád,

Magadnak is húzhatnád,

Ha másképp nem, dugaszba:

Csak hallaná a gazda.

Vagy a lelked fogyott el?

Vagy az Isten hagyott el?

Talán te is maholnap

Elszegődnél Amannak?

Tudod hiszen eleve:

Néma ördög a neve.

Ismerheted: fura úr,

Kibe egyszer belebúj,

Tűzbe-vízbe cibálja,

De a zenét nem állja.

Minden nap egy ráncot ás,

Minden éjjel károgás.

Hollók-e, vagy ördögök?

Vagy a lelked böstörög?

A Dunáról fúj a szél.

Vacog aki nem beszél.

Voltaképpen Illyés Gyulának szántam, de aztán mégsem küldtem el.

Csendes mise

Viszem az Ostyát és a Kelyhet,

De ma egyedül ünnepellek,

Ó Közibénk Kívánkozó!

A hívek kint az aratáson,

Kis mezitlábas ministránsom

Van itt csak s egy avitt anyó.

Mint egy sziget az óceánban,

Embertelen korall magányban

A Serleg az oltáron áll.

Vágynám hangosan énekelni,

De a fiú nem tud felelni,

A nénikém meg szundikál.

Magam vagyok. De mint a fáklya,

Gyúl ki bennem az Ige lángja

S a lelkem tűzzel eltelik:

„Hol ketten-hárman én nevemben…”

Hárman vagyunk itt! – Isten engem,

Te vagy, Uram, a negyedik!

Kifordulok, karom kitárva

Minden-lélek-átkarolásra,

S Az Úr veletek! mondanám,

De valami különöst látok,

Egy nem ismert világosságot

A kisfiún s a vén anyán.

És hallok is: valami halkan

Felém szüröngő titkos dallam

Küld odaátról kóstolót?

Vagy csak a fiú szorgos ajka,

Amint nagy boldogan hadarja

Az Et cum spiritu tuó-t?

Vagy álmából a néni tért meg,

S most a meghitt rózsafüzérnek

Gyöngyein ringatózik el?

És a Jelenvaló elébe

Az ártatlanság és a béke

Iker imája énekel?

Mindegy: az én halló fülemnek

Végtelen világok üzennek

A néma templom-űrön át,

S míg rámtapad e tiszta négy szem;

Bensőmben tornyosodni érzem

Az Örök Halmok sóhaját.

(Áldás kötetben.)

Találkozás

Vasárnap reggel, a kis falun át

Beteghez vittem az Úrvacsorát.

Lassan lépdeltem, némán zsolozsmázva,

Köpenyem alatt, szívemen, a Táska.

Még csendes volt köröttem a világ.

Két gyerek hajtott két szakasz libát,

Emberi lelket mást nem esett látnom:

Három kutyával volt találkozásom.

Az első farkcsóválva, csendesen,

Mellém szegődött békességesen.

Föl-fölnézett rám. Ez valamit érez!

Az állat, lám, húzódik Istenéhez!

A másik valahonnan hirtelen

Kirohant és ugatott éktelen.

Hogy is tudhatná szegény árva féreg,

Hogy kire habzik szájában a méreg!

A harmadik hasalt egy ház előtt.

Láthatóan nem érdekeltük őt:

Megnézett félszemével hunyorogva

És visszasunyt a jó meleg vacokra.

Aztán beértem. Így volt. Nincs tovább.

Többet nem láttam embert, sem kutyát.

Kebelemben az áldott Búzaszemmel,

Így találkoztam az emberi nemmel.

Ablakomba, ablakomba…

(Változatok egy népdalra)

Ablakomba, ablakomba besütött a holdvilág.

Aki kettőt-hármat szeret, nincsen arra jóvilág.

Hát még aki minden embert, minden lelkes állatot,

Arra jár még e világon nem-szeretem állapot!

Ó te világ bujdosója, szegény árva szeretet,

Bizony, bizony emberek közt sosem volt nagy keleted.

Idelöknek, odarúgnak, ajtó mögött a helyed,

Mint akit az atyafiság kegyelemből tűröget.

De ha jön a szűk esztendő, ha az élet odavan,

Minden ember odatalál, ahol te vagy, biztosan,

Te, ki mindig csak vetettél és sohasem aratol,

Hogy és hogy nem, te szelsz nekik kevesedből falatot.

Ablakomon, ablakomon kéregetők kopognak,

Kunyorálnak egy kevéske szeretetet magoknak.

Ide hallgass, felebarát, megmondom, ha nem tudnád:

Magadnak is minden jóval tele van a tarisznyád.

Nem is tudom, mennyi minden gyönyörűség belefért!

Apád, anyád beletömte amit áldott keze ért.

Nyisd ki hamar, sose kérdezd: adnak mások, nem adnak? –

Adj belőle, amit adhatsz, mingyárt több lesz magadnak.

Ablakomba, ablakomba besütött a holdvilág.

Aki kettőt-hármat szeret, nincsen arra jóvilág.

Hát még aki nem is szeret, csak úgy elvan, vagyogat:

Olyan, mint egy öreg házon a lehámló vakolat.

Szándékos dolog volt: népi formákkal, ihletekkel kísérleteztem akkor.

A Csörgő patak

Cserlomb alatt mohos kövön ülök.

A Csörgő patak altatón csörög.

Nagy kövek közt fodor hullám forog,

Gondolatom is vele kanyarog.

A hullám sír, nyújtózik, elfelé.

Sóhajt a cser, nyújtózik, fölfelé.

Nyugtalan ágon hintál a levél.

Honnan jön a szél? Hova megy a szél?

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

Kettős szivárvány

Elült a zápor, elnyugodott a szél,

Felhő-barlangok tömbjei omlanak,

S a hegy dicsőült homlokáról

Felkel a nap biboros korongja.

Jöjj, nézz a napba, nézd: csupa láng, csupa

Szépségig-érett végig-elég öröm,

Pedig már fonja szemfedőjét

A konok ég könyörtelen ujja.

De ő nem bánja; mit neki éjszaka,

Mit a halál is! Él, amig él, ragyog

S szépsége édes aranyával

Önti el a keserű világot.

Nézd, nézd a felhők mámoros ünnepét,

A szépség színes templomi zászlait

Hogy lengetik, hogy bontogatják

Tornyosodó meseváraikból.

Nézd a szivárványt: kétfonatú öve

Kétszer karolja át a kitárt eget!

Nézd, és öleld, öleld, halálig,

Ezt a szegény gyönyörű világot!

(Őszi fecske kötetben.)

Mátraszentimre

Mátraszentimre, csepp falu,

Pirostetős házkoszorú

Cserzöldhajú hegyhomlokon.

Eperszemként szopogatom

Az édesillatú nevet,

Mely bújócskázva rámnevet

A kacskaringós utakon,

Hová lábam szeszélye von,

Mikor fel-felpillant reám

Egy-egy szemérmes encián.

Édes név: Imre: ifjuság!

Megifjítod a vén Hutát.

Új minden: a sok döccenő

Szekér sikálta utcakő,

A templom, mely messzünnen int,

A félig-tarlott hegygerinc,

A fösvény csorgó csöreje,

Az ágaskodó gödölye,

A sompolygó huncut kutyák,

Meg a meztélláb kis pulyák,

Kik futnak és sikonganak

És bőrükön barnáll a nap.

S az útnak hátat forditó

Kis faluvégi házikó,

Ahonnan a csivitelő

Fecske-anya cikáz elő

Az otthonos eresz alól

Öt apró csőrt tartani jól,

S hol engem is kézből etet

Az anyaízű szeretet.

Fiatal szellő, fűszeres,

Mely nem panaszol, nem keres,

Csak lengeti a lombokat,

Arcon legyint és símogat,

És lelkemből lassan kifú

Mindent, ami gond, ami bú,

És félálomba döngicsél.

Honnan jön ez a tiszta szél?

A messze Tátra küldi-e?

S a tömjén felhők földije,

Mik arra messze északon

Nyúlonganak hallgatagon

A messze-messze kék felé,

A mozdulatlan ég felé?

(Őszi fecske kötetben.)

Bocsássatok meg

Bocsássatok meg énnekem, ti nagy hegyek,

Ki ma vagyok és holnap elmegyek,

És szél se fújja többé lábaim porát,

Bocsássátok meg gőgöm mámorát,

Hogy úgy merek eszmét cserélni véletek,

Mint egyenrangú kistestvéretek,

S úgy hallgatom kegyelmes hallgatásotok,

Mint akik közt bizalmas egy titok.

Mert egy-egy ilyen méltóságos estelen,

Mikor az emberzajgás elpihen,

És mintha zöld-arany dicsfényben fürdenék

Magam is, mint a néma völgyfenék

És túlnan a bozontos cserfalomb sörény

A Kékes álmos oroszlánfején,

Ilyenkor bennem egy szelíd húr megsajog:

Sejtem, tudom, érzem: itthon vagyok.

És lassan-lassan bennem is, mint odalent

Eluralkodik az erdei csend,

Elernyedeznek mellemet szorítani

Lidérceim jégkörmös ujjai,

Elalszik minden, nyugtalanság, büszkeség,

Az öntudatnak már csak annyi üszke ég,

Amennyivel a nagy hegyormok nézhetik

A furcsa felhők szép játékait.

(Őszi fecske kötetben.)

Két asszony

Kendős néni, kék köténye karton,

Országúton ül az árokparton.

Ráncos arcát verejték belepte,

Nagy kosarát lerakta a gyepre.

Roskadozva cipelte idáig,

Maga-magát meg a kosarát is.

Mi van benne, gyümölcs-e vagy zöldség?

Meg a munka, meg a nehéz költség!

Meg az őszi, meg a téli gondok,

Meg az apró pendelyes porontyok,

Akik este éhes csőrrel várják

Megadják-e az urak az árát?

Jön is egy már: nagy zöld szemüveggel,

Fiatal nő, kezén kisgyerekkel.

Ruha bizony több lehetne rajta,

És hát bizony festékes az ajka.

Könnyű ennek! ennek semmi gondja!

– Előttem a kicsi szoba, konyha,

Konyhából a szennyes kicsi udvar.

A rendelő, meg az Oti-doktor;

Fáradt doktor közönyös kis arca,

Aki végre ide beutalta.

Három félnap állta sorát érte,

Amíg ezt a két hetet elérte.

Nagyon jó itt, kellemes is, szép is,

Fel-felriad éjszakánkint mégis:

Eltűnődik: meggyógyul-e? hátha!

Számlálgatja, hány nap van még hátra.

Számlálgatja: futja-e a pénze

Hazamenni, meg valami szépre,

Hazavinni, (el kell tenni félre!)

S győzi-e majd erővel a télre?

De ha felsüt a piros nap reggel,

Habos tejet iszik a gyerekkel.

Hamar-hamar, siessünk sétálni:

Fut az idő, jól ki kell használni!

Kézenfogja a kisfiút szépen,

S míg sétálnak, az jár az eszében,

Mit adhatna valami jót néki,

Vitaminost… „Hogy a körte, néni?”

(Őszi fecske kötetben.)

Mandolin

Csendes éj. Lámpám leoltom.

Fenn a fénylő égi bolton

Üldögélő furcsa holdon

Mandolínoz valaki.

Selymeshúrú mandolinja

Mintha tücsökhangon hína,

Engem hína: gyere ki.

Kinn a harmat, s a szitáló

Holdsugarak szőtte háló

A világot ellepi.

Olyan friss a rezge pára,

Mintha a Teremtő szája

Most lehelte volna ki.

Én is itt, holdas magamban,

Zárt szemem redőin át

Érzem minden pórusomban

A kezdetnek illatát.

Ereimben rég kifáradt

Kútfők új ezüstje árad.

Most olyan vagyok talán,

Mint mikor Isten fejében

Megvillantam eszmeképpen

A teremtés hajnalán.

Vérig és velőkig áthat

Holdsugár és sejtelem:

Hátha mind csak tünde látszat

Ami játszik itt velem!

Hátha itt sincs még az óra,

Még egyéb nem is vagyok,

Mint a keltő legyen szóra

Szomjazó szelíd agyag.

S holnap tán a szent Hatodnap

Hajnalára harmatoznak

(Nemtudói jónak-rossznak)

Körülöttem mindenek,

S rámköszönt a boldog Éden,

Mely az Isten örömében

Sorsomul teremtetett,

S nem lesz benne undorító

Embermérgű csalfa kígyó,

Sem kígyók, sem emberék.

(Őszi fecske kötetben.)

Te Deum

Téged Isten dicsérlek

és hálát adok mindenért.

Hogy megvolt mindig a mindennapim

és nem gyűjtöttem másnapra valót,

hála legyen.

Hogy mindig jutott két garasom adni

és magamnak nem kellett kéregetnem,

hála legyen.

Hogy értenem adatott másokat

s nem kellett sírnom, hogy megértsenek,

hála legyen.

Hogy a sírókkal sírni jól esett

és nem nevettem minden nevetővel,

hála legyen.

Hogy megmutattál mindent, ami szép

és megmutattál mindent, ami rút,

hála legyen.

Hogy boldoggá tett minden, ami szép

és ami rút, nem tett boldogtalanná,

hála legyen.

Hogy sohasem féltem a szeretettől

és szerethettem, akik nem szerettek,

hála legyen.

Hogy akik szerettek, szépen szerettek

és hogy nem kellett nem szépen szeretnem,

hála legyen.

Hogy amim nem volt, nem kívántam,

és sohasem volt elég aki voltam,

hála legyen.

Hogy ember lehettem akkor is,

mikor az emberek nem akartak emberek lenni,

hála legyen.

Hogy megtarthattam a hitet

és megfuthattam a kicsik futását

és futva futhatok az Érkező elé

s tán nem kell a városba mennem

a lámpásomba olajért,

hála legyen!

Hogy tegnap azt mondhattam: úgy legyen!

és ma is kiálthatom: úgy legyen!

és holnap és holnapután és azután is

akarom énekelni: úgy legyen! –

hála legyen, Uram!

hála legyen!

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Mária és Márta

Elment a Jézus.

A városba ment.

Közeledett a Húsvét.

Lázár kapuja küszöbén

Két asszony üldögél

A térdét átölelve,

Mária és Márta.

Márta mondja:

Nem fogadta el a meleg köntöst.

Fázni fog szegény.

Mária mondja:

Nem akarta, hogy vele menjek,

Kinek mondja, ha fázik?

Márta mondta:

Éhes volt,

Kellett aki megterítse az asztalt,

Megtöltse a korsót.

Mária mondja:

Fáradt volt,

Kellett aki leterítse magát

A lába elé szőnyegül.

Márta mondja:

Ha visszajön,

Leoldom a kötényemet,

Lábához ülök és hallgatom.

Mária mondja:

Nem jön vissza.

Közel a Húsvét,

Követni fogom messziről.

A küszöbön ültek,

Átölelve tartották a térdüket

És sírtak.

Aztán felálltak,

Az egyik kosarat öltött

És kenyeret tett a kosárba.

A másik korsót vett a kezébe

És olajat öntött a korsóba.

Aztán átkarolva egymást

Elmentek

A názáreti Máriához.

(Áldás kötetben.) Kísérlet, de aztán nem voltam vele megelégedve, hát nem folytattam.

A Mindennevű

{bmc minden.bmp}

Mindennevű, hogyan szólítsalak?

Nazianzi Sz. Gergely

I.

Mindennevű, hogyan szólítsalak?

Mindenarcú, hogyan tapintsalak?

Mindenszívű, hogyan szeresselek?

II.

Titkosrendőr, polgári ruhában,

Az utcán ődöngők semleges mosolyával arcán,

Jelvénye az átmeneti kabát hajtókája alatt,

Nadrágzsebében a szolgálati fegyver,

Állán bozontos álszakáll:

Mint az árnyék, mint a gond,

Úgy szegődik a megjelölt nyomába, –

Engedi, menjen, amerre a dolgai vonják,

Családi körbe, hivatalba,

Moziba is, a bársonyos homályba,

Vagy kettesben az espresso kerekasztalához

Egy forró feketére, – akárhová,

De mint az árnyék, mint a gond,

Mögötte jár.

Van.

És várja a percet, amely megállapíttatott,

S lecsap könyörtelenül,

Mint fölemelt marok a légyre

S amaz ott marad, – összelapítva,

Mint összezárult marokban a légy.

Így jársz utánam: így mondták nekem

Kajlahátú bölcsek,

Szorongó szentek, vaksi jámborok.

Ám amikor az utca zuhogó tömegében

Már olyan egyedül vagyok,

Mint erdőben a gyermek

S ólomtuskók a lábaim,

Már-már leülök a járdaszélre,

Vinnyogni, mint a siketnéma koldus,

Ilyenkor némán elmész előttem,

Közönyös arccal, zsebredugott kézzel,

Egy leszerelt katonatiszt hűvös lépéseivel,

S egy pillanatra – lámpafény függönyrepedésben –

Odamelegszik rám a szemed.

Cinkos tekintet ez,

Csak ennyit mond: Hiszen tudod!

Rabló mosolyog rablótársra így,

Vagy indiánra indián,

Amikor a gyerekek játszanak

És a semmire-se-jó felnőttek között

Elosonnak nesztelenül.

A járókelők nem vesznek észre semmit,

Csak én tudom: a térdem tudja,

Amely megfiatalodott rugalmassággal tapossa tovább a járdát,

És tudja az ajkam, amely pirosan skandálja megint:

Szép az élet, jó az élet, és jók a butuska emberek!

III.

Máskor meg a villamoson:

Függök a fogódzó kötélen,

Csak az összepréselt embertestek tartanak,

Izzadt szemem sóvárogva pislog

Egy-egy elfoglalt szék felé:

Egyszercsak fölkelsz a helyedről

(Kigombolt ingű, húszéves fiú),

A könyvet, amit olvastál, összecsapod

És Tessék! mondod ismerős mosollyal.

IV.

A múlt héten egy kisgyerekben láttalak.

Guggoltál a sétatéren

És házakat építettél

Homokból és hulladékból.

Fölnéztél rám a földről

Huncutkás mosollyal:

„Látod, mit építek?

Máskor mást építettem,

Naprendszert és csigabiga-házat.

Építeni jó.

Gyere, építsünk együtt!”

És én melléd telepedtem a földre,

Te pedig megfogtad a kezem

És vezetted,

És betűket írtunk a homokba.

V.

A minap egy kutya jött be a szobába,

Egyenesen hozzám.

A térdemre tette szelíden

Az első lábát.

És fölnézett rám szelíden:

„Nem lehetnél hűségesebb?

Én mindvégig hűséges vagyok.”

Le kellett sütnöm a szememet

És majdnem hangosan kimondtam

A szentpéteri szót:

„Menj ki tőlem Uram…”

De Te jobban tudod, mit gondolok.

És nem mentél ki tőlem.

VI.

Ablakomat megkoccantja a szél.

Értem: sétálni hívsz. Megyek.

VII.

Fuvoláz felettem a lomb.

Altass el engem.

VIII.

Szeszélyes az erdei ösvény.

Jöttem utánad.

A patak vize csillan.

Térdelve hajlok fölébed.

Oltsd el szomjúságomat.

IX.

Egy ember nagyon kiabált.

(Nagyfejű, nagynevű, nagytudományú,

Sikerült neki minden,

Csak az élete nem.)

Ezt kiabálta, sokszor, egymásután:

„Hol van az Isten?

Még sohasem láttam az Istent,

Ki látta?”

Mit tehettem szegénnyel?

Szépen odamentem és megsimogattam az arcát.

Sírt.

X.

Tegnap egy ember állított be hozzám

És bizalmasan közölte velem,

Hogy egy nem is nagyon távoli dátumra

Ítélet van kimondva rám.

Az értesülés megbízható helyről származik,

És jó lenne, ha megfontolnám,

Kár volna értem.

Annál is inkább, mert csak rajtam áll

És ellenkezőleg: nagy lesz a becsületem,

Csak el ne mondjam senkinek, hogy láttalak.

Nem szóltam semmit.

Hallgatva ültünk.

Aztán megszólalt újra:

Hogy úgy-e voltaképpen

Nem is igaz az igazán, hogy láttalak.

Csak úgy mondom, hogy mondjam.

Megint nem szóltam semmit.

Hallgattunk megint.

Aztán megszólalt harmadszor is:

Hogy vajon látlak-e most is?

„Igen, feleltem,

A szemedben, felebarátom.”

Még egy darabig ültünk egymás mellett

És hallgattunk.

Aztán fölkelt, és kezetfogtunk

És elváltunk, két jóbarát.

XI.

Álmodtam. Széken ültem,

Elnök voltam a könyvek kongresszusán,

A könyvek ezre körülöttem ült,

Mint Niceában a szakállas atyák.

Az egyik mondta: „Messze az Isten, a hetedik égben,

Az angyalok és démiurgoszok között.”

– „Helyes, mondottam, de kevés!”

A másik mondta: „Közel az Isten, az emberi szívben,

Csak ott találod.”

– „Helyes, mondottam, de kevés!”

A harmadik: „A természet az Isten,

A lények végtelen során

Bontja ki végtelen magát.”

– „Szép, szép! feleltem, de kevés!”

A negyedik: „A nép az Isten

A történelemben fejtőzik ki egyre.”

– „Kevés, kevés!”

Az ötödik: „A minden az Isten,

Én vagyok ő, és te vagy ő, és ő is ő, és minden ő.”

– „Nem elég, nem elég!”

A hatodik a semmiről beszélt,

A hetedik számokat recitált,

A nyolcadik a moszkvai Confessiót,

A kilencedik atombombáról énekelt prefációt

És a tizedik Einstein evangéliumát.

És még sokan, sokfélét és sokáig

És minden egyes más nyelven beszélt.

És én csak kiáltoztam egyre:

– „Kevés! kevés! nagyon kevés!”

És minden székből egy-egy könyvtekercs gurult elő,

És a tekercsek összeálltak

És torony akart lenni belőlük,

Mint ama régi, Szennár mezején.

Gurultak, egyre gurultak a nagyhasú tekercsek,

És másztak és sürögtek

Izzadtan, izgatottan,

Fölfelé, fölfelé

Mint Himalája fejének a hangyák.

És már éppen fel akartam egyenesedni a székben

És igazságot tenni,

De fölébredtem.

Éjszaka volt.

Éjszaka voltál.

XII.

Könyv a térdemen,

A könyvben ábra, számokkal és görög betűkkel:

Ablak a Végtelenbe.

Itt ülsz az ablakban, mellettem

És fölemelt Ujjaid ütemén ringatod

És szertehajtod, egyre sebesebben,

És összefogod, egyre szorosabban,

Napok, naprendszerek, galaktikák és mindenségek

És atomok és protonok és protonnál is potomabb pontok

Miriárdokszor miriárdjait.

Fölemeled a karodat,

És eltűnik az Anyag a Hullámzás végtelenében,

Leejted karodat,

És elpihen a Hullámzás az Anyag végtelenében.

És eltűnök én is; elpihenek én is

Árján az Ütemnek,

Amely innen, térdeimről

Mozgatja a Mindent.

XIII.

Mezítlábas asszony az országúton.

Kenyeret visz, abroszba kötve.

Szép kerek gyürkés cipót.

Teli a levegő kenyérillattal.

Teli a lelkem illatoddal.

XIV.

Ma volt a legnehezebb.

Tükörbe néztem, úgy esett,

S Te onnan néztél vissza rám.

És belém állt az értetlen csodálkozás:

De, Uram, ezt az ötletet!

De, Uram, tisztesség ne essék szólván,

Jobbnak gondoltam az ízlésedet!

Akaratlanul a fejemet csóváltam,

Rosszallóan csóváltad a fejed Te is.

És akkor elszégyelltem magamat:

Eszembejutott barátom, a professzor,

Aki fehér köpenyében, górcsöves asztalkája előtt,

Valami fertelmes férget boncolgatott

És látván arcomon az undort,

Ezt mondta, mérhetetlen szánalommal:

„Mit tudod te, szegény laikus,

Hogy, milyen csodálatos ez!”

Igen, Uram, – mit tudom én?

Mit tudok én!?

Mire visszatettem a tükröt a fiókba,

Hangosan nevettem.

XV.

Este van.

Elment az utolsó látogató.

A folyosón lecsavartam a villanyt.

Itt vagyok.

Szokott helyeden,

A kis támlátlan széken,

Az ajtó és az üveges szekrény között,

Ülsz és vársz.

Egyedül vagyunk.

Leeresztem az ablak függönyét.

Így, most segíts egymásba néznünk.

És holnap reggel,

Harmadik harangszóra,

Megtöröm a Kenyeret.

(Áldás kötetben.)

Hej, voltam én is fiatal

Hej, voltam én is fiatal,

Hej, éltem is világom,

Mint tiszta vízben fürge hal,

Füttyös rigó az ágon.

Rég volt, talán igaz se volt,

Most bezzeg máshogy élek.

Hamvas felhők közt vézna hold,

Avarban zörge lélek.

Éjféli utcán nyargalok

Sivalkodom a kürtőn,

Zárt ajtón és zárt ablakon

Kopogtatok kísértőn.

De némán rácsodálkozik

Ég-föld a néma szóra, –

S megkérdi: „Hát ennek meg itt

Mi keresnivalója?

Bocsássatok meg kedvesek,

(Immár csak ennyit kérnék),

Hogy egy kevéssé úgy tegyek

Még, mintha most is élnék.

Csak a hegyes kakast lesem,

Törvénytudó kísértet,

A jelt, hogy békességesen

Meghitt síromba térjek.

(Áldás kötetben.) A Vízkeresztben Shakespeare-nél van egy sanzon-féle, annak a formájára és annak a hangulatából íródott.

Évről évre – 1950

Mint egy fáradt csiga

Mint egy fáradt csiga

Verejtékezve hordja börtönét,

Évetlen évek óta hordod

Fojtó csigaházad, a gondot.

Nem is te őt: már téged ő cipel,

Magadnál ötvenszer nagyobb,

Erőlködő csepp hangyaférget;

Zihál a melled és csuklik a térded.

Belégubózol, mint egy sunyi sün,

Tüskepáncélod szétmered.

Jaj, kívül-belül gyilkos köpeny ez;

Kívül riaszt, belül vérig sebez.

De most az Isten egy napot,

Egy lélegzetvevős napot,

Embernek valót, engedett, –

Siess, hajítsd le terhedet!

Hajítsd le, aztán vedd fel újra,

Ne bánd, ha még a lábad reszket:

Vedd fel, de úgy vedd, mint Simon,

A cirénei, a keresztet.

(Őszi fecske kötetben.) Valahova mentem lelki napot tartani.

Azért…

I.

Azért, hogy nem tudod, lesz-e holnapod:

a mái nap kincse még a tiéd.

Azért, hogy álmodat elölheti éji sziréna:

ameddig a nap fenn zarándokol az égen,

addig imádhatod Istent.

Azért, hogy nem tudod, mit hoz a legközelebbi óra:

addig szerethetsz és mondhatsz jó szavakat.

II.

Azért, hogy holnap talán zuhogni fog az eső:

ma örülj az édes napnak.

Ha szobádba börtönöz a zápor:

örülj a tikkadt fű-fa örömének.

És ha az életet veri el az áradat:

örülj az élet-alomja halálnak.

III.

Azért, hogy az emberek annyiszor úgy cselekesznek,

mintha gonoszabbak lennének a fenevadaknál,

sírj értük és imádkozzál,

mert igen nagyon nyomorultak.

Azért, hogy az Isten olykor úgy cselekszik,

mintha mostoha lenne és kaján:

te hálát mondani meg ne szűnjél,

mert nagyobb ő a mi szívünknél.

Agyunknál, szívünknél nagyobb.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Hogy mit szeretnék?

Hogy mit szeretnék? semmit már, csak élni,

Kenyéren-vízen, és a Csendre várni.

A napfényből elég már egy sugárnyi,

A szép világból egy akác-levélnyi.

A bölcsek köve, bölcsek könyve sem kell,

Szónak beérem már a Miatyánkkal,

Villany helyett a síró gyertyalánggal,

Az Ember helyett már az emberekkel.

Ó emberek, ti őrült kedvesek,

Hagyjatok élni még egy keveset,

És megáldani a veszett világot.

Élni és imádkozni, semmi mást:

Hétszer napjában: megbocsásd!

És hetvenhétszer: megbocsátok.

(Őszi fecske kötetben.)

Évről évre – 1951

Szegfű

A szívemen egy szegfűszál.

Karcsú nyelen gyöngyös kehely,

Könnyű, akár a hópehely

– Még messze tőlem a halál!

Szirmát arcommal illetem

És szívom selymes illatát.

Ó illat, illat, ifjuság!

Ó áldott, áldott életem!

Őrizd meg ezt az illatot

Az alkonyatnak, Irgalom.

Hosszan állítsd meg Ajalon

Völgye fölött a gyors napot.

(Őszi fecske kötetben.)

Hajnali kertész

Még a füvön csepereg a harmat,

A sok ember most fordul a falnak:

Legédesebb ilyenkor az álom.

Kertek alját csak egyedül járom.

Egyedül-e? Nem egyedül mégsem:

Öreg bácsi jár a csemetésben,

Le-lehajlik, fiatal módjára,

Szinte földet seper a szakálla.

Kurta neki a nehéz nap gondja,

Hogy így már az elején megtoldja?

Vagy hogy élni siet az öreg csont?

Becses a perc, ha közel a fejront!

Becses a perc, igazad van, bátya,

Annak, aki elperegni látja.

Hát még nekem, aki azt is érzem,

Hogy semmi sem múlik el egészen.

Jó így, bátyám, éljünk a jelennek,

Ki a percnek, ki a végtelennek,

Te plántádnak, én is az enyémnek,

Aludjanak amazok szegények!

(Áldás kötetben.) Pilisligetről.

Sétál az Isten

Alszik a júliusi éjen

Az Isten szép világa mélyen.

Halk szellő álomittasan

Az alvó kerten átsuhan.

Piheg a kert termő reményben.

Az ágyások közt kék kötényben,

Állán hosszú fehér szakáll,

Sétál az Isten fel s alá.

A répák és a petrezselymek

Lábai elé térdepelnek.

A glédaálló tengerik

Bokrétájukat lengetik.

A vén akácfa lombja bókol,

Mint szentséges processziókor,

S a szégyenlőske rozmaring

Felé az Isten csókot int.

És mintegy karmesteri szóra,

Kezdődik a tücsök triója,

A macska lágy ütemre lép,

Hozza házát a csiganép,

És jönnek a kutyák s az Úrnak

Lábához dörgölődve bújnak,

S Ő mindnyájukra ránevet:

„Hát hogy s mint vagytok, gyermekek?”

Így ér a házig mosolyogva.

Benéz az apró ablakokba:

Zárt ablak, ajtó, fülleteg

Ágyakban alvó életek.

Az Úr megáll, egy pillanatja

Arcukat végigsímogatja,

Ráncokba vonja homlokát

És fejcsóválva megy tovább.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Esti ballagás

Esteledik. Ballagok.

Rövidülnek a napok,

Hűvösödnek az esték.

A szilvafát megszedték.

Elvesztettem valamit?

Zörren a fű: itt van, itt!

Keresgélek a porban;

Zizzen a lomb: ahol van!

Szelet ígér piros ég.

Mi az, amit szeretnék?

Maradnék, vagy mehetnék?

Hátra van a szüret még!

Fura nép az emberek:

Búcsúzkodni nem szeret,

Nyugton mégis meg nem ül,

Csak búcsúzik mindentől.

Hamuhodik már az ég.

Még egy kicsit ballagnék!

Csendesebben, holnapok,

Lábujjhegyen járjatok!

(Őszi fecske kötetben.)

Béke, béke…

Köszönöm nektek, pilisi hegyek,

Hogy jóságosak vagytok és szelídek

És engedtek elringatóznom

Vonalaitok zöld hullámain,

Olyan önfeledten,

Mint az anti-világban,

Amikor még olyan csendesen sírdogáltak

A világ eresztékei,

Hogy föl sem ébredtünk rája.

Nem akarok fölébredni most sem.

Nem akarom hallani most sem a sírást.

Mért hallani olyat,

Amin segíteni nem tudunk?

Mire volna virrasztani ébren,

Mikor az éberség csak arra jó,

Hogy a holnap gyötrelmeit előrecibálja,

Gyilkosául a mának.

Ringassatok fenyő-hullámok,

Dajkáló hegyek,

Árassz el hársfa-illat,

Játszó gyerekek édes visongása,

Kérődző kecskék, fuvolás rigók.

Fogd le szempilláimat,

Békességes alkonyi szél.

Zümmögjétek mindnyájan velem együtt,

Istennek szelíd nem-ember alkotásai,

De nem szomorúan, és nem dacosan,

Hanem a zöld lomb ringó örömével,

A kék ég ölelő jóságával,

Hegyek hullámzó áhítatával,

Hogy azért is és mindig előlről,

A gonoszoknak igazulásul,

Rútaknak szépülésül,

Emberségül az emberteleneknek:

Béke, béke, béke, béke…

(Áldás kötetben.) Pilis: a hegyoldalban ültem, ott írtam.

Hegyeken túl is – innen is

Hegyeken túl is, innen is,

Vad tengeren szelíd sziget,

Isten veled Klotildliget.

Melynek szívén forró fejem

Pihentető vánkost talált

Isten veled, kedves család.

Most megszakítjuk a mesét.

Most jön a komolyabbika.

Agyő, Péterke, Pannika.

Már csörgetik a láncokat,

Csak hajtsuk hű nyakunk oda.

Szervusztok, Kormos és Duda.

Búcsúzom immár tőled is,

Te félbemaradt költemény:

Te nyári én, te jobbik én.

De hadd legyen még folytatása,

Hadd ne maradjak rímtelen:

Mondd rám a rímet, Istenem!

(Áldás kötetben.)

Évről évre – 1952

Himnusz Kalazanci Szent Józsefhez

Szentje és atyja Kegyes Iskoláknak,

Nagyra törekvő nemes ifjúságnak

Hitre, tudásra, szép életre, jóra

Példaadója!

Zsenge korodtól hallottad a Hangot:

A hivatásét, mely szívedben zsongott

S mentél utána egy életen végig,

Róma szívéig.

Hittel utána Isten hívásának

Mentél szívéig szegény ifjúságnak.

Szent nyomaidban vívja nemes harcát

Ifjú magyarság.

Híven a széphez, az igazhoz, jóhoz

Állhatatosan az Isteni Szóhoz

Menni előre, hogy az Úrhoz érjünk:

Légy a vezérünk.

Bizonytalanság

„Viszontlátásra!” – mondod búcsúzóra

„Jövőre!” – mondanád, és megzökken a szó.

Jövő! – de mit hoz máma még az óra?

A búcsúzás, ki tudja, nem búcsúztató?

Nem tudhatod, mi vár az utcasarkon?

Mi húz a levegőben? a föld alatt mi váj?

Reggel ha ébredsz, vár-e csendes alkony?

Mit hoz, ha elpihensz, a reggeli sugár?

Egyre-kettőre három jön-e? kétes.

Nem tudhatod, mit írt felőled odafenn

Eleitől a Könyv, a hétpecsétes,

És lenn mit ír elő fejedre az Ütem?

Bekopogtatsz szomorú embereknél,

S ha közelükbe érsz, nevetnek untalan;

És egyre sírnak, akikkel nevetnél.

Csak egy a bizonyos: minden bizonytalan.

Ha erre fordult életed kalandja,

Végy nagy lélekzetet, s amint jön, úgy fogadd.

Merj ugrani kicsinyből a Nagy Bizonytalanba,

Az Egyetlenbe, mely bizonynál bizonyabb.

Nézz a szemébe a bizonytalannak,

Mondd: Itt vagyok, jöhetsz, magam megyek eléd:

Nincs váratlan, nincs nem-szeretem annak,

Aki a csillagokba ágyazta életét.

Csepp káderei mi a Tervezőnek,

Előre, teljesítsük, ami ránk szabatott:

Futószalagján térnek és időnek

A Végtelenbe nyúló Műszakot.

Mátrai vers, de akárhol írhattam volna.

Szél a Pilisen

Lombringató erdőszegély,

Lombringató, gondringató.

A Pilisen sikong a szél.

Szabad-e ülni csendesen?

Szabadon, széltől mentesen?

Sikong a szél a Pilisen.

Szabad-e élni rendesen,

Mintha nem volna semmi sem,

Se szél, se tél, se könny, se gond?

A Pilisen a szél sikong.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.) Ezt nagyon nagyra becsültem.

Ballagás a Pilisen

Gondolatoktól körülrajzva leülök

a pilisi romok mellett a diófa alatt fakadó

forráshoz, mely az egyetlen, ami nem

változott s úgy bugyborékol most, mint

800 év előtt.

Prohászka: A Pilis hegyén

Ballagdálok a vén Pilisen,

Az ezredes erdő lelkét lesem.

Málló köveken, zörgő avaron

Régvolt magyarok nyomait kavarom.

E kövön tán a táltosok

Regesajkú népe áldozott.

Amott a völgyben szíthatta tüzét

Remeték apja, boldog Özséb.

Az irtás földön amoda át

Feltűrt csuhájú bence-barát

Irtotta az erdőt, törte rögét

És pingálgatta pergamenét.

A forrásparton itt pihent

Tán tegnap is még a Püspök, a szent.

Látom most is, amint meditál,

Fákkal, füvekkel összeáll

S ezüst fejével tovalebeg,

És elnyeli lassan a rengeteg.

Zsibongó fejjel járdosok,

Elnyargaltak a táltosok.

Elfeküdtek a remeték,

Némák a romok, köveik feketék.

Múlt már, rege már a Püspök is,

Mese vagy magad is már, néma Pilis.

Megyünk-e mi is már aludni, mesék,

Ha kibontja az éjszaka szemfödelét

S egyedül marad ébren a rengeteg,

Elsiratni a szenteket?

(Áldás kötetben.)

Tücsökszó

Búg a szellőn a hegyoldal,

Beszélget a teliholddal.

Holdas fű közt tücsök cirpel.

– Hitted-e, hogy ennyit bírsz el?

Lám a tücsök hegedűlget!

Nyeld le hát a keserűdet,

Hegedűlj a hűvös holdnak:

Mit tudod, hogy mi lesz holnap?

Mit tudod, de mit is bánod!

Elfogyott a tudományod:

Csak a szíved ki ne hűljön,

Csak a tücsök hegedűljön.

(Őszi fecske kötetben.) Szegény Kornisnak elküldtem, ő nagyon szerette. Nagyon beteg volt már akkor.

Ó tiszta csend!

Hallgass el egy kicsit, te mocskos utcalárma!

Legyen ablakod, ajtód, a füled is bezárva;

És állítsd el a rádiót.

Lelkem, celládba térj s földig zuhanni engedd

Figyelmed függönyét, úgy ünnepeld a csendet

És benne minden földi jót.

Hallgatva ünnepeld csendjét az értelemnek,

Melyben a gondolat villámai teremnek,

A zengő percek ihletét,

Melyben kibomlanak a lélek mérhetetlen

Arkangyal-szárnyai, s szóban elférhetetlen

Zenét suhog a szent setét.

A hallgatást idézd, a szívek drága csendjét,

Amelyben megfogan a két-malasztú szentség:

Hűség, barátság, szerelem.

Ó sírig és síron túl mosolygó szent szövétnek,

Amely odalent nőttél a lét előtti létnek

Hangtalan örvényeiben!

És csukló térdeden imádd a csendek csendjét,

Amelyben önmagával beszél a Végtelenség,

A hallhatatlan hallható.

Térden virraszt az éj és mindeneken csend ül,

Amikor a magát megtáró Végtelenből

A föld szívére száll a szó.

Emlékszel: Hóreben, barlangja odujából

Milyen borzongva leste a zord Illés, a látó,

Az Istent, aki elvonul.

Milyen hiába leste sebes szél viharában,

A földrengésben is, a tűzben is hiában:

Suttogó szellőn járt az Úr.

Gépkattogása közt a rohanó jelennek

Engedj, ó tiszta csend, csendje a Végtelennek,

Egy pillanatnyi pihenést.

Hagymázos homlokom lágy ujjaiddal född el,

Leheld be lelkemet templomi hűvösöddel:

Csak az él, aki benned él.

Csak az él, akiben a lélek tiszta csöndjén

Némán izzani kezd a titokzatos tömjén

S füstjén az Angyal megjelen.

És ámuló szeméről a fátylakat leoldja,

Az Angyal, az Istennek alázatos heroldja:

A csend-foganta Kegyelem.

(Őszi fecske kötetben.)

Az első sárga levél

A fák alatt feküdtem,

Merengve fölfelé.

Hát ellibeg fölöttem,

Bénán, aszály-ütötten

Egy sárga tölgylevél.

Könnyelmű szél zilálja

Az asszu lombokat,

De nem leng több utána,

Csak ő az ősz leánya,

Az első áldozat.

Egyetlen, aki lenni

S nem-lenni is megért.

Valami hívja menni

– Menni-e vagy pihenni? –

Nem kéri, hogy miért.

Mért éppen ő az első?

És mért ilyen korán?

Mért nem dajkálta esső

Kis életének első

És utolsó nyarán?

Nem kérdez és nem lázad,

Panasza, könnye sincs.

Hűlt erein alázat

Halk zizegése bágyad

És lelkemen legyint:

„Törvényemet betöltöm:

Édes volt odafönn,

És jó lesz lenn a földön.

Azt, ami lesz, köszöntöm,

Ami volt, köszönöm.”

(Őszi fecske kötetben.)

Az ősz dicsérete

Fiatal arcnál, fiatal szemeknél

Láttál-e szebbet a vén nap alatt?

A lánynak mondja: Rózsafán születtél!

És a világnak: Én megváltalak!

De jár az év, és teljes lesz a rózsa,

Tejes tavaszból tüzet szív a nyár:

Gyermek apára, tengerek hajósra,

Isten és ember férfiúra vár,

Aki szeret, de nem hogy őt szeressék,

És cselekszik, mert szent a kötelesség.

De legzengőbb a lomb zenéje őszkor,

Bimbó-, s virágnál mézebb a gyümölcs.

Elzúg a harc és elzajong a hőskor:

Harcosnál, hősnél emberebb a bölcs.

Ó lombos erdők őszi orgonája

Milyen teli-mély a te muzsikád!

Ezer sípod egyszerre intonálja

Az emberlét ezernyi dallamát.

Tavasz illata, nyarak szenvedelme

S a tiszta tél kristály nyugalma benne.

Ó emberélet édességes ősze,

Te vagy az összhang és az árnyalat.

A tavasz benned fanyarát legyőzte,

Erdőtüzeket, aszályt a nyarak.

Magára ismer benned mind a kettő

S te mind a kettőt áldod, érleled.

Piros nyaradnak nem volt lángja meddő

S magtalan nem lesz szép fehér teled.

Mert a szivárvány színei megérve

Elsimulnak a ránctalan fehérbe.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

A keresztút

I. Stáció

A Rend és a Szabadság védelmében,

Törvény és Birodalom érdekében,

A Cézár és a Jehova nevében:

Az ítélet kimondva fejére.

Íme az Ember

Indul a Koponyák Hegyére.

Kétezer éve:

A Rend és a Szabadság védelmében,

Törvény és Birodalom érdekében,

A Cézár és a Jehova nevében

Mindennap új-új pálca töretik.

Íme az Ember, a nyomorult Ember

Ítéltetik és öletik.

Halljátok-e az ezredeken át

Az el nem múló ítélet szavát?

Hol hangzik el? ki szövegezi meg?

Mindegy, testvérek, az ítélet egy,

Mert egy az Ok és az Értelem

Egyik neve Igazság, a másik Kegyelem.

Minden halál és minden szenvedés

Egy úton jár és egy irányba néz:

Vérhullás nélkül nincs engesztelés.

Az ítélet, a nagy Szentencia

A bűn törvényes, egyszülött fia.

Ó bűnösök, mi kik bűnben születtünk

És bűnt szülünk minden lehelletünkkel:

Az ítéletet, mely harsog felettünk

Bizonyhogy magunk nemzettük fejünkre.

Krisztus ostorát éjente-naponta

Eleitől hány ember bűne fonta,

S hányé ólmozza makacsul manap!

Melyiknél lennék makulátlanabb?

A bűn tajtékoz minden nap körül,

S az ítélet a bűn méhében ül.

A bűnök óceánja végtelen:

És mely bűntől vagyok szeplőtelen?

Ki ellen szól az ítélet, ki ellen?

Minden embernek minden bűne bennem,

Gyümölcsként, virágként vagy csíraképpen:

Ahhoz kiált, aki az anyaméhben

Szólítja szabadságra a magot.

És minden bűnért felelős vagyok.

A szomszédomnak nem volt kenyere,

S nekem jóval a tányérom tele.

Rám nézett, és a szívem megesett,

Nem adtam mégsem, csak egy keveset.

S ha bőven is, csak a selejteséből,

Ha javából is: csak a fölöséből.

Ha meg egyszer a magamét feleztem,

Már úgy hittem, hogy érdemet szereztem,

S az igazságos mennyei Király

Kezeiből a jutalom kijár.

S bár tudtam: tettem csak annyira méltó,

Mint a gyermeké, aki cukorért jó,

A mézes szájíz mégis megmaradt

És meg-megveregettem vállamat.

Holott a szomszéd… s mind az éhesek…

Uram, vállalom az ítéletet.

Mindenkiét, Uram, mindenkiét!

Az egyik ember bűne a beszéd,

A másiké a csend, a cimborás.

Kárhozatra vet a káromkodás,

De sok meg azzal lesz pokolra méltó,

Hogy meg nem zökken ajakán a szép szó.

A békesség is bűnné válhatik,

Ha Isten dörgeti villámait,

És elgáncsolhat avval is az ördög,

Hogy olykor bele nem vágtad az öklöd

Egy-egy arcba, melyen a gyűlölet

Az Isten-kép megcsúfolója lett.

Vétkezhet azzal is a tunya szellem,

Hogy vétlen marad a vétkező ellen.

Hát hol az ember, hogy bűnös ne lenne?

S hol esett bűn, hogy én nem voltam benne?

Ha minden ember a felebarátod,

Feles akkor az áldás meg az átok,

Közös az érdem, a bűn is közös:

Mindenkiért mindenki felelős.

Te is, testvérem, én is az vagyok

És vállalnunk kell a gyalázatot.

Az emberiség péntek-éjszakáján

A mi késünkön vérzett el a Bárány.

Mikor Pilátus eltörte a pálcát,

Mi tartottuk a mosakodó-tálcát,

Hogy mossa kezét meggyalázott székén:

Mi ordítottuk rekedtre a gégénk:

Feszítsd meg őt! és Mirajtunk a vére!

Mi kergettük a tagadásba Pétert,

És a vigyorgó szolganép előtt

Mi tagadtuk meg háromízben Őt.

Arcába köpni mi voltunk serények,

Mi sürgölődtünk – nagyzsoldú legények –

Ólmozott szíjjal vérét ontani.

Mink a lator is, a baloldali,

Ki a kereszten is káromkodott,

És mi vagyunk Júdás, az áruló

Júdás, kinek meg nem születni jobb.

Születtünk: emberek vagyunk.

Emberek vagyunk: bűnösök vagyunk.

Te, ki az ítélőn ítélkezel,

De bűne bánójával könnyezel,

Halld elfúló szavam:

Csak egyedül ne, csak a Bárány

Nyomán indulhassak oda,

Hol elejétől fogva vár rám

Keresztemmel a Golgota!

(Őszi fecske kötetben.)

II. Stáció

Megroncsolt testtel, homloka tövisben,

Indul az útnak az elítélt Isten,

Vállán a kereszttel.

A kezemet, Uram,

Jaj, a kezemet soha ne ereszd el!

Hát én is immár idáig elértem!

A teljeskorig most lett, hogy megértem:

Jön, jön felém már a kereszt,

Elment előttem a Fájdalmas Ember

A nagy kereszttel és azt mondta szemmel:

Itt van: szeresd!

Érzem, hogy nő ki vállamból keresztem.

Én nem kívántam, ó én nem kerestem:

Ha fölsejlett a fájdalom,

A színétől is félve oldalogtam,

És dideregve bűnbánón vacogtam,

Hogy nem bírom.

És mostan imhol megtermett magától.

A reggeltől-e, vagy az éjszakától?

Mindennap újra megterem.

Még álmomban sem láttam eddig arcát,

És mégis-mégis: énnekem faragták,

Megismerem.

A történelem volt a faragója,

A rámköszöntött getszemáni óra

Vérizzadása szülte meg.

Amitől eddig megóvtak a mennyek:

A Benső Éjnek hogy mélyére menjek, –

Most küldenek.

Ó én kezdettől rámszabott keresztem!

Elfogadom, Uram, de hogy szeressem?

Tán igazabban ölelem,

Ha engeded, hogy azoké lehessen,

Akikért ezt az életet szerettem,

A kegyelem.

Hadd indulok hát a keresztes útnak!

De a gyengének, de a nyomorultnak

Uram Jézus, Te adj erőt,

Vagy elbukom az első durva szónál.

De hiszen minden stációnál

Te jársz, Uram, szolgád előtt!

III. Stáció

Terhe alatt a szörnyű fának,

Terhe alatt a tenger bűnnek,

Mik láthatatlan madarakként

A két keresztes ágon ülnek,

Terhe alatt a világ elejétől

Világ végezetéig minden rossznak:

Az Úr leroskad.

Ó porig megalázott Jézusunk,

Hát itt a porban, itt találkozunk!

Ó be mienk vagy! Most rád ismerek!

Leroskadt Isten, roskadt emberek.

Ó emberebb te minden embereknél,

Vérünk és húsunk, emberfia, testvér!

Verejtékünk hordod és vérhullásunk:

Ó hogy szeretünk – ó hogy megalázunk!

Patkók alatt és korbácsok alatt

Arccal csókolod a véres sarat,

Lába elé terülsz a csőcseléknek,

Föl sem nézhetsz már arcába az égnek.

Nem tűrjük el, hogy föntebb légy minálunk,

A magunk szennyes szintjére cibálunk.

Ó tudjuk jól: nem a szegény kereszttől,

Nem testi kíntól, hogy lábad meging:

Századokon, ezredeken keresztül

Zuhognak rád a bűnök: bűneink.

Az én bűneim ülnek a kereszten:

Esned kell, Uram, mivel én elestem.

Én voltam, aki elgáncsoltalak.

Ó hogy szeretlek, – ó hogy bántalak!

De hogy bánthatlak, hogyha úgy szeretlek?

És ha bántalak, hogyan szerethetlek?

Így volt akkor is, ama régi órán,

Amikor legelőször csapott a Gáncsvető rám.

Az érthetetlent ki értheti meg,

Az első jajt, első elestemet?

A gyilkos dallamot megrebbenő szívemben,

Lent, énem hajszálgyökerei alján,

Mely legelőször ringatott el csalfán

A bűn végzetes félálmába engem.

Mi lehetett az első buktató?

Cukor? Gyümölcs? Füllentés? Durva szó?

Vagy egyszerűen a rossz unalom?

– Olyan nagyon régen volt! nem tudom.

Csak azt tudom, de azt erős bizonnyal,

Hogy megbántani nem akartalak.

És mégis: tudom és tudtam, iszonnyal,

Hogy megbántottalak.

Talán nevét sem tudtam még a rossznak,

S prédája lettem valami Gonosznak.

Valami hangnak, amely sohasem

Szűnt el azóta bennem zümmögni csendesen:

Zümmögni egyre, ami jól esett,

Ami édesség, ami élvezet,

Ami könnyű, amivel nincs vesződség,

És legfőképpen: semmi felelősség.

Ismeretlen hang volt és érthetetlen,

Nem az én hangom, nem is énbelőlem:

Mindenestül más, idegen.

És mégis, mégis, mégis énbelőlem:

Én lettem más, én lettem idegen,

Más is és idegen is: érthetetlen.

Csak azt tudom, hogy kettévált a lelkem,

Hogy amit nem akarok: akarom,

És hogy kettőnek lenni fájdalom.

Azóta így van: megyek Teutánad,

Megvarázsolt vas a mágnes felé,

– Hova mennék? az Ige titka nálad,

Az életé, az én életemé, –

S egyszerre csak elfut a föld alólam,

Hurok rántása lépő lábamon:

S fekszem a földön, élettelen ólom.

– Akartam? Nem akartam? Nem tudom.

Arcom meg-meglegyintik angyalok:

Szépség, Igazság, izzó látomások,

Elsuhanó szárnyakkal rám suhog

Minden bizonynál bizonyabb hívásod.

Megyek feléjük, mint az alvajáró,

A látás józan mámora elönt,

Hét nap járom a tiszta fényözönt:

Nyolcadnap reggel lomha szürke háló

Égen és földön, lépteim nyomán

Langyosan ásít álmos ingovány,

Zöld békanyál a köntösömre loccsan,

Pedig szemem fönnjár a csillagokban.

Lábam a lucskot, szemeim a fényt

Egyszerre isszák: melyik vagyok én?

És melyik leszek holnap s azután?

Hogy fölforgassa szívem fenekét,

Hoz-e valaki élesztő ekét?

S jó magot a felmagzott gaz után?

Mert én Uram, ha csak magamra bíznád,

Úgy gondoznám el a szép tiszta búzát,

Ugyan nem volna benne köszönet!

Nem, Uram, nem lesz benne örömed,

Hacsak a tenyértörő ekevasnak

Neki nem állsz Te magad is velem,

Ó konkolyölő, szántó Kegyelem.

Mert él és fáj és sír bennem a kettő,

És nincs ami megszabadítson ettől,

Csak a Te véred, csak a Te kereszted,

Csak a Te felém sikoltó elested:

Azért kell buknod, hogy én el ne essem,

Hogy az én kettőm újra egy lehessen.

Hogy bűntelen bűn, én első elesésem

Múljon el egyszer végelgyengülésben.

S ne legyen már több, mint egy ködös emlék,

Mint foszló felhő nyári dél-egen:

Fátyla hűsén át megérezhetem

A bírhatatlan Teljes Nap kegyelmét.

Te, ki magad bűnömmel eljegyezted

És megölelted értem a keresztet,

Aki megengedted a zuhanást,

De nem azért, hogy lelkem megalázd,

Csak mert a mélyben annál jobban érzem,

Milyen magasban szabtad ki a részem:

Mikor rámzúdul, mint az út pora,

A másik én veszejtő mámora,

Hozzád kiált a mélyből lompos ajkam:

Akard, hogy úgy akarjam,

És megöleljem én is a zuhanó keresztet

Mondván: Míg meg nem áldasz, nem eresztlek!

IV. Stáció

Megy a Jézus a Kálváriára,

Fejében a töviskoronája.

Véres rózsák verték ki a testét.

Megy a Jézus, viszi a keresztjét.

Most először roskadt el alatta,

Vad pribékek keze fölrángatta.

Szeges szíjak a húsába tépnek,

Borzalommal kísérik a népek.

Szeges szíjak csontig elevenbe.

Jön az úton Szűzmária szembe.

A szeméből mennyek mosolyognak,

De szívében hét tőre pokolnak.

Nézi Jézust, nézi a keresztfát,

Azt a véres, verejtékes orcát,

Azt az Arcot, azt az édes-egyet,

Aki az ő testéből testedzett.

Kis Betlehem boldog éjjelében

Ő ringatta ámuló ölében,

Ő mosott rá, főzött és dagasztott,

Ágya szélén de hányszor virrasztott!

Ruhácskáit szőtte, fonta, foldta,

Haj pedig már akkor is de tudta…!

Ó hogy nézte távolodó képét,

Mikor elment, három éve, végképp!

Nézi most is, rogyadozó testtel,

Kicsi fiát a szörnyű kereszttel.

Nézi, nézi, fátyolodó szemmel.

Megy a Jézus, utána a tenger.

Véres úton, végestelen hosszan:

Tenger ember, férfi, gyerek, asszony.

Véres tajték veri ki a mesgyét.

Valamennyi viszi a keresztjét.

Nem hiányzik senki sem a sorból:

Legelöl a tizenkét apostol,

Utánuk a számolatlan ezrek,

Ködbevesző végtelen keresztek.

Ott piheg a sok mái szegény is:

Édesapám, édesanyám, én is!

Hétfájdalmas, nézz ide miránk is,

Krisztus Anyja, légy a mi anyánk is!

V. Stáció

Cirenéből jött, messze földről,

Munkából jött, az anyaföldről,

Mindenképen a föld fia.

Kényszerítették,

Hogy véghezvigye boldog tettét:

Segítsen az Isten Fiának

A keresztet hordoznia.

Jött a szántóföldről, az áldott mezőről,

Éppen hogy elfogyott a munka kezéről.

A réti virágok, a szelíd olajfák

Voltak a társai, azok vigasztalták,

Azok is biztatták kövér esztendővel,

Földekben, fiakban áldott jövendővel,

Egyébre, nagyobbra vágyát sose mérte,

Tartotta a Törvényt, az Urat dicsérte,

Izrael reményét várta türelemmel:

Ábrahámnak igaz fia, igaz ember.

Ha a hév nap után a hűvösön este

A sok kicsi szájnak kenyerét megszegte,

Boldogabb, békésebb ember nem volt nála.

És most megragadják s borzadó vállára,

Melyen még az egész nap terhe ott reszket,

Rárakják a térdet csuklató keresztet.

Tiltakozott előbb, küszködött, kiáltott:

Mi közötök hozzám? mi közöm hozzátok?

Nem vagyok én rabló, lator, útonálló,

Rendes ember vagyok, dolga után járó.

Sohasem volt nekem életemen által

Semmi ügyem-bajom semmi hatósággal.

Azt sem tudom, mi ez, hogy így összecsődül

Ez a tenger népség városból, mezőrül?

S ez a boldogtalan! – Dehát a dolgotok

Tegyétek! – mit bánom! – csak engem hagyjatok.

Így a cirénei, de hiába morgott,

Nem állta végül is a sziszegő ostort.

Vállával alája feszült a keresztnek,

Szétnézni alóla csak azután kezdett.

Miféle menet ez? Kik ezek a népek?

Szíriai rongynép, római pribékek,

Szitok a szájukban, a kezükön korbács.

Utánuk sereggel a templomi szolgák.

Nyomukon kövesült orcával lépdelnek

Méltóságos vének, papi fejedelmek,

A vérmocskos utat seperi, sodorja

Köntösük aljának kétaraszos bojtja.

Köröskörülöttük fenekedő zajjal

Mind az egész város szemete, legalja.

Csikorgó fogakkal, köpködve, sziszegve

Az öklüket rázzák ezren amaz egyre,

Kit veszteni visznek a Golgota hegyre.

Ki ez a férfiú? Simon odafordul.

Épen most rángatják újra fel a porból.

Feláll, – egy pillanat, csak egy, a szemébe,

Jézus Simonéba, Simon az övébe:

Veti neki vállát máris a nagy fának,

Megyen a Jézussal, föl a Golgotának.

VI. Stáció

Ó Istenarc, kegyetlen

Kínzástól éktelen!

Ó Irgalom, egyetlen!

Ó Jóság, végtelen!

Méltó ki lenne Hozzád?

Egy gyenge nő:

Letörli véres orcád

A keszkenő.

Ó arcom, ember arca,

Te bűntől éktelen,

Az Isten képe torza,

Te jótlan, széptelen!

Hallom amint esengő

Szíved dobog:

Ölelnéd, mint a Kendő,

Vert Krisztusod.

Ó lelkem, durva kendő,

Mocsoktól keserű:

Nézd, mennyi vár esendő

Arc. amit letörülj:

Kar nincs elég ölelni,

Mindenfelé:

Vert arcok, s valamennyi

A Krisztusé.

VII. Stáció

Hasztalan görnyedez utánad a Cirénei

A megosztott járom alatt,

Hasztalan csorognak egybe a tiéddel

Verejtékének súlyos cseppjei;

Pihegő szívére szorítva a Kendőt,

Hiába botorkál Veronika lépteid nyomán:

És jaj, hiába hullámzik körülötted

Melegítő két szeme simogatása

Annak is, aki láthatatlanul hordja szívében

Iker-mását a világ elejétől rádrakott Keresztnek:

Göcsörtös az út és roskatag a váll,

Minden lépésen irdatlanabbra nő

És súlyosabbra az elnyomó Kereszt:

Ímhol másodszor roskadsz el alatta.

Mintha mondanád:

Édesanyám,

Jó énnekem, hogy láttam a szemed,

Jó éreznem, ha nem láthatlak is,

Hogy rajtam a drága két szem, amelyből

Egyszerre ölel körül minden melege a földnek.

Ó milyen jó volt ez a két szem,

Mikor a didergős Betlehemben a barlang hidegét

Csókolta melegre melled buggyanó szerelme,

És mikor a názáreti gyalupad mellett

A munka verejtéke forróságát

Hűsítette drága kezed simogatása.

De most, anyám, most nem szabad:

Most olyan kegyetlen nagyon kell Fiadat szeretned,

Ahogyan szeretni csak te tudsz:

Most nem szabad könyörülnöd,

Most csak szenvedni, szenvedni szabad,

Hordani együtt, kétségbeesett boldogan,

Némán, néma Fiaddal,

A néma Keresztet.

És köszönöm neked is, Veronika nővér.

Köszönöm, amit rajtam cselekedtél.

Vidd el magaddal Kendőd szívében

Hálám véres Arcát,

Emlékül, zálogul, vigasztalásul

Magadnak és minden nővéreidnek,

Akik körötted sírva tolonganak

És szívszakadva cselekednék, amit te cselekedtél,

Csak éppen nincsen kendő a kezüknél,

Csak éppen vissza ne lökné őket lándzsája nyelével a zsoldos,

És meg ne bénítaná kezüket-lábukat

A rettegés, amely nem belőlük való,

De jaj, erősebb náluk.

Köszönöm a Kendő melegét, szíved melegét,

De most, most a hideget érzem, – a sokakét,

Akik kendőtlenül és szívtelenül követnek az úton

És tőlem várják arcukra a kendőt,

Amelyről Arcom virrasztó vére csorog,

Az Arcé, melynek homlokát most

Az út cinkos kövei zúzzák.

Neked is, bajaim társa, testvérem, Simon,

Köszönöm térded ropogó irgalmasságát,

Vállad feszülő könyörületességét,

Köszönöm morogva engedő elszánásod,

Amellyel vállaltad a jármot,

Azt sem tudván, mit és hová,

És ki az, akivel egy ütemre tántorogsz.

Köszönöm neked és minden testvéreidnek,

Akik értetlenül és talán zúgolódva is,

Hordják becsülettel szakadásig

Tántorgó társaik keresztjét,

És úgy nem tudják, mint te, Simonom,

Hogy az Ember Fiával járják útjait,

A Hegy felé,

Hol elvétetnek a világ bűnei.

Köszönöm, Simonom, tudom én,

Mi van itt köszönni való,

Mi nekem a te vasgyúró bárány-erőd.

De megbocsáss, és el ne szomorítson:

Most az egyszer még ez is kevés.

Ketten vagyunk csak és emberek vagyunk csak

(Ezen az úton mindaketten emberek vagyunk)

Ketten, szemközt az évezredekkel:

Ketten, akik emeljük a Keresztet,

És milliók, akik húzzák, zúzzák, döngölik, nyomorítják,

Kézzel és lábbal, rázuhanó iromba testtel,

Szitokkal, röhögéssel, könnyel, sóhajjal, még imával is.

Bocsáss meg, Simonom,

Ha magammal rántalak a tőrélű kövekre,

És bocsáss meg, ha majd felrángat az ostor

S vasas lába az ordító pribéknek:

Bocsáss meg, testvér, most roskadni kell,

Most el kell esni, – értük,

Így van megírva.

Hát én, Uram, hát én?

Ó én nem mertem szembe jönni rád

És szemedbe nézni a drága Szűzanyával,

Inkább bújtam volna a föld alá is,

Csakhogy bele ne kelljen néznem a Szembe,

Mely látja a szívet és vesét.

Ó én nem törtem át a lándzsák durva láncán

Veronikával, – inkább utána kaptam

És kendőjénél húztam volna vissza őt,

Ha jobb, s erősebb nem lett volna nálam.

A Ciréneinek is csak integetni tudtam,

Hogy jaj, valamiképen oda ne álljon,

Közt vállalni veled,

Mert még ki tudja, mi nem éri őt is!

Ó én nem vagyok senkire hasonló

Azok közül, akik Téged szeretnek,

Hát még Tehozzád, aki pedig oly nagyon

Kívánsz hasonló lenni hozzám,

Mindenben, – egyet kivéve.

Ó, Uram, én éppen csak abban az egyben hasonlítok Hozzád:

Hogy el tudok esni, hogy újra csak el tudok esni,

Hogy mást sem tudok, csak esni és újra esni.

De milyen esés ez, Uram!

Engem nem a keresztnek súlya nyom el;

A Kereszt húzna vissza állónak, egyenesnek.

Nem az ostor hajszol elesni a kíntól:

Az én ostorom inkább szólítana vissza

A szép szoros-útra feléd.

Engem a Golgota ködlepte homloka messziről

Nem a szörnyű halál képével ijeszt,

Hogy már az útban elfogyjon erőm a rettenettől:

Ha én a szemem hozzá emelem,

Én már Téged látlak rajta óriás kereszteden,

A mindenség minden szíve felé kitárt

Ölelő karjaid énekét hallom:

Hozzám jertek, akik terhelve vagytok,

Én megenyhítelek!

Hát mérthogy nem sietek feléd,

Hát mérthogy botorkálok össze-vissza,

Mindenfelé, csak arra nem,

Ahol az vár, amiről tudom, hogy a legjobb,

Legénnekemvalóbb.

Mért tipegek, topogok, tántorgok ide-oda szűntelen.

Csak éppen háttal Hozzád,

Jaj, háttal enmagamhoz is!

Krisztus, Krisztus, másodszor elesett Krisztus,

Akit ostorral ráncigál talpra a gyűlölet ökle,

Fogj ostort, Krisztus,

Ostort ellenem!

Kiáltok Hozzád,

Könyörgök Hozzád, keresztedért,

Másodszori elestedért.

Krisztus, állíts föl engem,

Másodszor is állíts föl engem!

VIII. Stáció

Jeruzsálem leányai,

Mind, ti keserves Máriák,

Ne sirassátok az Ember Fiát:

Timagatokon sírjatok,

S fiaitokat sirassátok el,

Mert ímhol a napok közel,

Mikor boldog a magtalan leszen,

A méh, mely nem szült sohasem,

S az emlő, melyet nem szítt csecsemő.

Akkor majd kiáltani kezdetek:

„Szakadjatok reánk, hegyek,

Halmok, takarjatok el!”

Mert ha így jár az eleven,

Száraz fa sorsa mi leszen!

Száraz fa, szikkadt árok szélén,

Aszott gyümölcs, hernyósodort levél én.

Sírjak-e magamért?

Itt is, most is, megint miattam,

Ki magamat már annyiszor sirattam,

Olyannyi potomért!

Nem, nem, a keresztúti könnyek

Ne mossák már a telhetetlen ön-nek

Unt köntösét többé soha:

Méltóbb özönnel azokat sirassátok,

Kikhez a szépség, kikhez a szabadság,

Kikhez az élet mostoha.

A boldogtalan bűnösökre öntsd el

Könnyeid árját, rájuk ontsd a könnyel

Ölelkező szánalmadat,

Akik nem tudják, hogy mit cselekesznek,

Mikor az értük roskadó Keresztnek

Hurcolnak öngyilkos hadat.

Őket sirasd, ha nem sirattad eddig,

Bennük sirasd, a legislegkisebbik

Személyében is az Urat.

Csak egyet, egyet nem szabad siratni:

Egynek nem szabad sírni, sem siratni:

A férfit ne sirasd!

Férfi vagy? Itt a kereszt: állj alája.

Férfi vagy? Itt a Krisztus: kövesd a Golgotára!

A többit majd ott megtudod.

Csak kettő van a földön férfi:

Légy János, vagy légy Cirenéi, –

A Krisztus a te Krisztusod!

IX. Stáció

Félig halálra váltan, már-már a Golgotán,

A szörnyű út után,

A szörnyűbb cél előtt,

Harmadszor is leroskad a Keresztviselő.

Mi, elesett apák megesett fiai,

(Merjük e mondani:

Mi keresztviselők?!)

Merjünk megállani a Roskadó előtt?

Mi, kik a megszokott bűn kitaposott, avitt

Baromcsapásait

Járjuk nap-nap után,

Berzenkedőn se már, fásultan és bután,

Vakon és siketen, akár az unalom,

Mint az igás malom

Kerengő vén lova

Köröz egy vak körön, se té már, se tova.

Ajkunkon ki se hűlt Barabbás neve még,

Szorongó csőcselék:

Honnan vegyünk erőt,

Hogy szólítani merjük a Keresztviselőt?

Így kiáltsunk-e: „Krisztus, háromszor elesett,

Nézz rám és nyújtsd kezed,

Hogy el ne bukjam én

Legalább ott, a végső, halálos Hegy tövén!”

Vagy keserű torokkal inkább kiáltsuk ezt:

„Zuhanj reám, kereszt:

Szétmálló életem

Egy jó földindulással tán újrakezdhetem.”

A mindent fogja benned, ki mindent újrakezd.

Zuhanj reánk kereszt,

Hogy véres két karoddal lelkünket átölelje

Az elesés malasztja, a fölkelés kegyelme.

X. Stáció

Nap, húnyd le szemérmes szemed,

Forduljatok el, égi szellemek,

Meg ne lássátok őt.

Letépték anyja-szőtt mezét,

Leszaggatták varratlan köntösét,

S most itt áll ország és világ előtt,

A zokogók és röhögők előtt,

Az Ember Fia, meztelen.

Hát én, Uram? Mi lesz velem,

Ha eljön egyszer ama nap,

Mikor lábunkhoz omlanak

Az ember-szőtte fátyolok,

S úgy csupaszon bámul reám

Az emberiség, a kaján

És a kíváncsi angyalok,

És meglátják, hogy ki vagyok!

Ki is vagyok, én Istenem?

Feleljetek, te száj, te szem,

Te arc, te mell, lábam, kezem,

S amelynek úgy kedvét kerestem,

Szárnynevelő föld-férge, testem,

Én börtönöm és kalodám

És titokzatos palotám

És templomom, felelj nekem,

Te Isten képe s állaté,

Hogy az én vagyok te vagy-é?

És hallom minden pillanatban

A választ, vérben, szívben, agyban:

„Igen” – lükteti egy ütem,

A másik azt dobogja: „Nem.”

Hát hullj le rólam, test-lepel,

Te testen-túli én, felelj:

Külsőm izgalmas belseje,

Vizeim rejtett kútfeje,

Repülőgépem repülője,

És szél is, szárnyam emelője,

Te áramtalan huzalon

Álmatlan izzó fény-neon,

Nem vér, és mégsem vértelen;

Hústalan-húsos értelem,

És te, szuverén hatalom,

Ki ösztönt, gondolatot, gondot

Elfújsz és mosolyogva mondod,

És ki se mondod: akarom!

Lélek, tudat, szellem, titok:

Te nálam kisebb és nagyobb.

S a fénytelen, hangtalan éjből.

Sugárzik a válasz a mélyből:

„Én én vagyok, én te vagyok:

Te nálam kisebb én nagyobb”

A kisebb most némuljon el,

Az szóljon, ami énekel:

Dallam, imádság, szerelem:

Ami van is, de nem is úgy van,

Az életen innen és túlnan,

A véges arcú végtelen:

Én pontnál pontabb centrumom,

Mi vagy? – honnan vagy? – nem tudom.

Mégis, mégis tőled remélem,

Hogy libegő mécsláng személyem

Megsejti egyszer, ki vagyok.

„Vetkezd le éned, s megtudod!”

Ó meztelen Krisztus a hegytetőn,

Légy irgalmas vetkeztetőm!

XI. Stáció

Áll a Kereszt az ég alatt,

A föld felett.

Tajtékot ver lába körül

A gyűlölet.

Alul halálos gyűlölet,

Fölül halotti csend.

Föld kiveti, s be nem veszi

Az ég sem odafent.

Ember Fia, Ember Fia,

Egyedül vagy a puszta végtelenben!

– Én Istenem, én Istenem,

Miért hagytál el engem?

Egyedül lenni: emberek között

Elátkozott,

Egyedül lenni: az Isten előtt

Elkárhozott,

Egyedül lenni: önmagadnak is

Csak undora, –

Hát ezt is, ezt is megtapasztalod,

Ember Fia!

Ha fáradt, mint a holttetem

Szíved s velőd,

S egy vérszegényke gondolatra sincs

Immár erőd,

Önmegvetésbe s unalomba fúl

A küzdelem,

És elűzni a déli döghalált

Reménytelen:

Alvadt szívedben a kétségbeesés

Fel-fellobog,

Elterülnél a földön: nincs tovább!

És: nem vagyok!

Imádkoznál, de szívtelen imád

Csak káromol,

Szólítanád az irgalmas halált

És nincs sehol:

Akkor lassan elkezded sejteni,

Talán-talán,

Mit láthatott csütörtök éjjelén

A Getszemán:

Ki az, kit a Krisztus verejteke

Meg nem hatott:

Az Akaratot, amely nem a te

Akaratod.

Kiáltanál az értő ég felé,

De nincsen ég:

Felissza fúló sikolyod lehét

A semmiség, –

Akkor tudod meg, hogy mi a Kereszt

És ki az Úr,

A nagy Kereszten, ha mellette függsz

Áldozatul.

Az áldozatban ott megoldatik

Minden titok:

Ott, akkor Isten, a nagy Hallgató

Felelni fog.

Ott, akkor: „Istenem, én Istenem!” –

Kiálthatom.

Ott, akkor, Benne még magamat is

Megválthatom.

XII. Stáció

Felkiáltottál: Beteljesedett.

És lehajtottad fejedet.

Igen, Uram, közel a nap,

Talán az óra, tán a pillanat,

Amikor félrebillen a fejem,

Amikor én is beteljesedem.

Mondjam-e úgy, ahogy elzörren a húr?

Vagy hogy a Létnek óceáni tükrén

Egy leheletnyi hullám elsimul

És elkezdődik egy új csepp öröklét?

Akárhogyan, – én beteljesedem:

Eltelt, letelt, betelt az életem

Szemem nem issza már a zsenge rét,

A lombok és az alkonyok színét,

Fülem nem hall már rímet, sem mesét,

Orgonaszót s a fátyolfű neszét,

Nem érintem már lelkes ujjaimmal

Emberek ujjain át a csodát,

Akik közt élve emberré lehettem,

És akikért magamat is szerettem:

Ezentúl, – már csak odaát.

Beteljesedett, – vége van.

De beteljesedem-e én magam?

A tenger eszmét, a gondolatot,

Amelyet itt gondolnom adatott,

Végig tudom-e gondolni odáig?

Öröm és bú és szenvedély csodáit,

Mik lelkem alvó Siloe-színét

Annyit kavarták gyógyító habokba,

Végig tudom-e hullámozni még?

Annyi a szó még, ami kavarogva

Zsongatja vérem, csiklandozza nyelvem,

És annyi dal, amit elénekelnem

Normámul szabatott:

Mondja-e majd a lelkiismeret,

Mikor eljő az „Elvégeztetett”,

Hogy elvégeztem a feladatot?

Vagy csak az élet lesz, ami lezárul,

És az embernek vég-szentenciául

Ez lesz őszinte sírirat:

„Élt ennyi évet és félben maradt”?

A dallamot ha meghal is, ne bánjad,

Ha csonka is; elég volt önmagának.

Nem amit zengtél, hanem ami voltál!

Átvette-é tapogató zenéd

Az isteni Hangmester ütemét?

A hangjegyeket olvastad elégszer:

Csak rajtad állt, hogy ennyivel elégszel,

Vagy addig virrasztasz s imádkozol,

Amíg odáig felnyújtózkodol,

Hol ujjaiddal kitapinthatod

Az óriás vezérmotívumot.

Lettél-e, mire ő hangolta lenned?

Vagy giccsbe fulladt és szirupba benned

A szeplőtelen hang, amit a Mester

A mindenségben egyetlenül-egyszer

Számodra, csak számodra komponált?

Ültél-e ittas éjszakákon át

A makulátlan billentyűk felett

Lesve a fösvény pünkösdi Szelet,

És lángja könyörtelen ihletében,

A verejték aranymosó vizében

Virrasztottad-e reggel-délben-este

Az igazit, a magadét keresve

A Tiszta Forma józan mámorát?

Mert nincsen megállás a kegyelemben

S töredék minden, csak a Szerelem nem.

Bűn és erény, igazság, tévedés,

Hang és összhang és diszharmónia:

Mindennek eggyé kell olvadnia.

Kell valamennyi, és minden kevés,

Ami nem minden, ami nem egész.

Csak a minden a beteljesedés.

Lehajtott fejű Krisztus a kereszten:

Immár a föld emlőit eleresztem.

A föld tejével telnem szűk-kevés:

Csak Tebenned a beteljesedés.

Napom hanyatlik. Nagy hegyek megül

Árnyak suhognak. Már-már nehezül

A forró szerszám hűsödő kezemben.

Ó teljes Krisztus, teljesíts meg engem!

XIII. Stáció

Drágalátos szent testét

A keresztről levették

Szegény Jézus megpihen

Szűz Mária öliben

Szűz Mária ringatja

Ölelgeti, siratja

Édes lelkem, kis Jézuskám,

Hát így jöttél vissza hozzám!

Nem így feküdtél ölemben

Karácsonykor Betlehemben!

Sírtam pedig ott is én:

Jaj de fáztál, kicsikém!

Hát amikor, nyakas gyerek,

A templomban fölleltelek!

Mit is mondtál, te szívtelen:

„Atyám házában a helyem”!

Kánában az esküvőnél

Mikor megpirult a vőfény,

Én meg nálad reménykedtem,

Jaj mit mondtál, te kegyetlen!

(Most is küzdök a sirással!):

„Asszony, mi közünk egymással!”

Hát mikor az átkozottak

Lépteiden ólálkodtak,

Hogy féltettünk! Odamentünk,

Be se mentünk, csak üzentünk.

Mit üzentél ki, te pogány:

„Hát ki az én édesanyám?”

Miért voltál oly kegyetlen?

(Ó te drága, te egyetlen!)

Mindég ilyen gonosz voltál,

Végül is csak elpártoltál,

Odahagytad bús anyádat,

Nekimentél a világnak,

Lettél betegek gyógyítója,

Bűnösök bátorítója,

Mindenki mindene lettél,

El csak épp engem feledtél.

Soha többet meg se nézted

A kihűlt anyai fészket.

Mire megint megláttalak,

Bukdostál a kereszt alatt.

És most itt vagy az ölemben,

Meggyalázva, összetörten.

Már el nem vesz tőlem senki.

Hát így kellett ennek lenni?

Tudtam én jól, rég megírták

A keserű nagy próféták,

Simeon is megmondotta

Karonülő kiskorodban.

Kiolvastam eleitől

Ama Gábor szemeiből:

Hogyha nem is mondta hanggal,

Tudta már az okos angyal,

Hogy mi vár rád, hogy mi vár rám;

Hogy te vagy a Pászka-bárány,

Égnek-földnek gyönyörűség,

Csak anyádnak keserűség.

De ne gondold, kis bárányom,

Hogy valahogy visszabánom

Amit egyszer mondtam: legyen.

Amen, én egyetlenegyem!

Legyen, amint meg van írva:

Elengedlek már a sírba.

Odaadlak kebelemről,

Úgy sem szakadsz le szívemről.

Soha el sem is szakadtál,

Mindég az enyém maradtál,

Örömömben, gyászomban,

Mint egykor a jászolban.

Mikor hűvös szókat mondtál,

Értettem én, hogy mit mondtál.

Mikor mondtad: „Nincsen anyám!” –

Úgy értetted: „Tudod, anyám!”

Mondtad: nincsen közöd velem, –

Megértettem: egy vagy velem.

Veled voltam a kereszten,

Hulló véreddel véreztem.

Végig, mindig veled voltam,

Veled vagyok most is, holtan.

Halott leszek három napig,

Míg az Írás be nem telik.

Harmad hajnal mikor éled,

Én is veled visszatérek.

Mert örömben, fájdalomban

Nem élek én csak fiamban,

Nincsen ami elszakasszon:

Én vagyok a Boldogasszony.

XIV. Stáció

Állok a legutolsó stációnál,

Várom a beteljesedést.

És szembejön a Gyászmenet,

A Krisztus-temetés.

Legelől József, Nikodémus,

Meg a keserves Máriák.

El-elkapdossa siralmukat hozzám

A golgotai szél:

„Temessük el, sietve,

Meg ne alázzák a halálban is!

Fürösszük fűszerekbe, burkoljuk tiszta gyolcsba,

Kőbolt szívébe fektessük pihenni,

Hozzá ne férjen a gonosz világ,

Mely kivetette magából.

Nem így gondoltuk, jaj nem így!

Bizakodtunk,

Hogy teljessége megjött az időnek.

Eljött és beteljesedett és elment az idő.

Immár nincs bizakodni miben.

Sötét dolog embernek lenni!

Temessük el, temessük el!”

Jönnek, jönnek jelvényeikkel

A népnagyok: Annás és Kaifás

Szolgástul, katonástul.

S elburkolódzva köpenyébe a nyugtalan Pilátus is.

Csattognak a vezényszavak:

Előre, őrök, pecsétet a kőre!

Vértek vegyék körül a sírt!

Mindennek vége legyen!

Katonák, fejetek a zálog!

Temessük el, temessük el!

És tárt karokkal állanék elébük:

Megálljatok, testvérek!

Hiszen ismeritek az Írást,

Prófétákat és Sybillákat

És János mennydörgéseit:

Megértétek a harmadik napot,

Láttátok, illettétek őt

És tudjátok, mi történt

Jeruzsálemben, Rómában és mind a világon

Kétezer éven át.

És tudjátok, hogy mi érlelődik

Az ég felhőiben.

Hihetitek-e még, hogy el lehet temetni

Az országot,

Mely nem e világról való?

Mit ér a szó? Mit ér a kard?

Nem tudjátok-e, hogy meg vagyon írva:

„Meg fogják látni, akit általvertek!”

„Mindent tudunk!” – zokog fülembe a szél

És sírnak mind a Máriák.

Tudjuk, feltámadott,

Tudjuk, élt és uralkodott,

Kétezer évig állt a Trón,

De hol van az Ország?

A szívekben élt, a milliószor milliók szívében, –

Hol vannak a szívek?

„Ha Isten vagy, szállj le a keresztről!”

Mondták nevetve a papifejedelmek,

„Ha Isten vagy, szállj be a szívünkbe!” –

Mondottuk sírva mink.

De Ő nem szállt le a keresztről,

És elszállott az emberek szívéből.

Temessük el és menjünk vissza élni,

Hálóinkhoz, áruinkhoz, könyveinkhez, asszonyainkhoz,

Legyen már vége a meddő reménynek,

Felejtsük el ígéretét,

Melyből nem lett Beteljesedés.

Elment, elhalt híre a Hangnak,

Azóta embernek lenni még sötétebb.

Legyen egyszer mindennek vége!

Temessük el, temessük el!

Mindent tudunk – sziszeg fülembe a szó,

Fejüket hajtogatják a papi fejedelmek

És mintha mosakodna,

Úgy dörzsöli Pilátus a kezét.

„Mindent tudunk, mindent jobban tudunk,

Most másodszorra okosabbak lettünk.

Most nem érjük be néhány vértes őrrel.

Nem, nem, fogjatok kardot és követ,

Mert mi lenne, ha fölkelne másodszor is

És megint azt találná mondani:

>>Békesség nektek, Én vagyok!<<

Mi lenne abból, ha szemünkbe nézne

S lenne csakugyan békesség velünk?

Legyen csak eltemetve végképp!

Temessük el, temessük el!”

Valami kozmikus vezényszó

Lüktet a légen át:

Mintha fölkelne az emberiség,

Temetni a Krisztust.

Ott van a menetben mind, aki él,

Jók és gonoszak, hitetlenek, hívők,

Mind ott vagyunk, mind ott vagyunk.

Valami kozmikus dobszó veri a taktust,

S mindenfelől, koncentrikus körökben

Ömlik az emberiség:

Temetni a Krisztust.

És minden nyelvén a megváltott

És visszaváltatlanított emberiségnek

Egy láthatatlan pálca ütemére

Zuhog az egyetemes ének:

„Temessük el, temessük el!”

Valahol

A kristálytenger fölött,

A Szék előtt

Feszült inakkal áll az Angyal.

Szemei mint a villám, ruhája mint a hó,

Áll, vár és alig-alig győzi kivárni

A Harmadnap hajnallatát,

(Nem is harmadik igazán, –

Isten türelme is feszült a pattanásig:

Csak egy éj, egy nap, egy hajnali perc)

És lendül a szárny,

És lebben a kő,

És elhangzik a mindenségben:

„Békesség nektek, én vagyok!”

Évről évre – 1953

Pannonhegyén, öreg padon

Pannonhegyén, öreg padon

Melegszem a pólyás napon.

Melegszem is, borzongok is:

Hat óra reggel, április.

Hátam mögött az Ezerév.

Alattam zsendülő vetés.

Túl, túl, Keleten, Nyugaton

Virrasztja percét az Atom.

Nem félek és nem lázadok.

Bennem élnek a századok.

Vetésem immár szembe nőtt.

Barázdám hordja a jövőt.

Ember vagyok, nem kevesebb.

Szomjuhozom a teljeset,

A tulajdonképpen-valót,

A teljességes napgolyót,

Amely libegő-könnyeden,

Túl pólyákon és tüzeken

Arany mosollyal elpihen

Az ég fehér felhőiben.

(Őszi fecske kötetben.)

A jelen, a titokzatos

Szeresd a múltat: a tiéd!

Vért szívj belőle,

Vért és velőt, tűz-elevent,

Öntözni a sovány jelent

Alomnak a jövőre.

Öleld magadhoz a jövőt:

Tiéd, ne engedd!

Ölelheted, ápolhatod,

Ha életed megáldozod

A pihegő jelennek.

A jelen, a titokzatos,

Tiéd csak mindenestül:

Amit magadból most megélsz,

Annyi vagy, az vagy mindegész

Örökléten keresztül.

(Áldás kötetben.)

Fecske

Két kezem közt remegő kis fecske,

Mint egy forró, pihegő szívecske.

Nyugodjál meg, kicsi lelkes állat,

Ne félj tőlem: jaj, dehogy is bántlak.

Hogyan is, hogy kezembe kerültél?

Nyitott ajtón be csak berepültél,

Idebent is kedvedre csapongtál:

De ki hogy jutsz innen, kis bolond, már?

Mámorában szédülő fejednek

Fejjel mentél az ablaküvegnek.

Föl nem érted, hogy ahol nincs semmi,

Hogy lehet ott akadálynak lenni?

Hogy ott, ahol látni való szemmel

A nagy semmi: nekimegy az ember

Valaminek, ami oly nagyon van,

Hogy az ember feje belekoppan.

De ne bánjad, a fejed se törjed,

Hiszen annyin emberek is, bölcsek…!

Hiszen így is te tanítol engem,

Hogy félve is, megbújsz a kezemben.

Pedig te még, kicsi, nem is sejted,

Hogy egy perc csak, és nyílik a rejtek,

Még csak egyszer hogy megsimogatlak,

S kettős szárnnyal kinyílik az ablak.

Így ni fecském, megcsókollak szépen,

Azután menj az Isten nevében.

Kinyílik a szabad ég feletted:

Szálljon akit szállni teremtettek.

(Őszi fecske kötetben.)

Lábnyomok

Galileai férfiak,

Mit állotok, mért bámultok az égre?

– Így szólt az Elválás Hegyén

Hozzájuk a két Hófehérruhás.

Ők álltak, álltak, és tekintetük

És lelkük is, elárvult béna lelkük,

Beléveszett az alaktalan ég

Színtelenné vált véghetetlenébe,

Amelyről immár eltűnt ama Pont,

Amely a minden volt, és itt maradt

A szürke ég, a szürke föld, a szürke semmi.

Hát lehet élni? – kérdezték maguktól,

De nem mondták egymásnak, – lehet így,

Anélkül, aki elment? ami elment?

És nem mertek egymás szemébe nézni,

Csak néztek, néma szemmel, fölfelé,

És arcukon nagy könnyek csordogáltak.

És akkor dörrent fülükbe a szó:

Mit állotok? De ők csak álltak, álltak,

A két angyalra néztek, azután

Egymásra néztek. Ingatag fejük

Lassan, lassan csüggedt a föld felé.

És akkor meglátták a Lábnyomot,

Az Elment kettős lábnyomát a kőben.

S elindultak, lassan, nehézkesen,

Egyenkint, szótalanul, lefelé,

A Ház felé,

Amely fölött a Nagy Szelek zúgása

Már élesztette a Lángnyelveket;

A Ház felé,

Amelyhez immár óvakodva jöttek

Mindenfelől a négy égtáj felől

Az éhes, szomjas, fáradt emberek;

A Ház felé,

Amelyre jégesőként harsogott

Zsidóul, görögül és latinul

Átok, szitok, káromkodás, s körülte

Már ácsolták a nagy kereszteket.

De ők csak mentek, mentek, meghajoltan

És emlékeztek rettentő szavakra.

Mentek.

És súlyos lábuk óriás nyoma

A föld testében megmaradt örökre.

(Őszi fecske kötetben.)

Avarban virág

A bújó régi ösvény

A zsongó fák alatt.

Lesem – feledni fösvény –

A régi nyomokat.

Egy évvel súlyosabban

Megint csak erre járok.

Nyúlonganak felém,

Kéken, lilán, üdén,

Az esztendős avarban

Az idei virágok.

Életem erdején is

(Nincs messze, gondolom)

Avar leszek csak én is

A vénebb avaron.

Ki rajt merengve jársz tán,

Késői jóbarát,

Bár így köszönne rád

Testvéri csepp dalom,

Így kékecskén, lilácskán,

Ilyen fiatalon.

(Őszi fecske kötetben.)

A hatvanévesek angyala

I. Nézni, nézni

Ülni, ablakban, hegyen, fák alatt,

Ülni és nézni az élő világot,

A nagyot és a kisvilágokat:

Az őszi nap bizsergő sugarát,

Elefántszín faóriásokat,

Göcsörtös ágak labirintusát,

Fűszálak, hangyák, szöcskék dzsungelét,

Csüngő vízcseppet, csillogó sarat,

Kutyák bozontját, tehénkék szemét,

Pillangó-lengést, felhők suhanását, –

És hallani a csendet, locska szellőt,

Fecsegő lombot, csörfös kis rigót,

A lankadatlan tücsök-tremolót,

S a békanép fegyelmes kórusát,

Embereket, az össze-vissza élet

Ágaskodó ezer színét-szagát,

Gyerekzsivajt, szekérzörgést az éjben,

Arcok titkait, gépek muzsikáját,

Csepp ablakokon alkony csillanását,

Öreg fiúk fontoskodó hadát

Nagy házak furcsa kőkockáiban:

Mindent ami él, mindent ami van,

Csak nézni, nézni, símogatni szemmel,

Semmit se váró, békés szerelemmel

Már nem azért, hogy dalba-versbe álljon,

Hogy engem mondjon, nekem muzsikáljon,

Még csak nem is ajaktalan imának,

Csak úgy magában mindent és magának,

Csak önmagáért, nem énmagamért,

Csak nézni, nézni, színről-színre látni,

(Testvér ez avval, ami odaáti,

Ahol lefoszlik Ádám fátyola;)

Szemoldó ujjad így illesse pillám,

Adeptusodnak így avass fel immár,

Hatvanas évek áldott angyala!

II. A csillagok tövében

Mondd, üldögélő, aki minden este

Kiülsz az egyre teljesebbre váló

Holdgömb alá s elnézed mozdulatlan

A csillagképek hűvös reszketését –

Nem hív a szomszéd házak békessége,

Ahol megfáradt emberek pihegnek

Erőt aludni a holnapi gondra,

Nem hív a kertek aljáról az ének,

A nevető, játékos fiatalság,

Csigaházad sem, kedves asztalod sem,

Melyen a villany meleg fénykörében

Könyveid meghitt bölcsessége virraszt;

Csak ülsz, csak ülsz a csillagok tövében,

Magadat is felejtve – üldögélő,

Mondd meg nekem: mit látsz az éjszakában?

Csillagokat? Bolygók, napóriások,

Izzó ködök, tejútak óceánját?

Sugárözönök zápor-zuhogását?

Fényesztendőknek megszámlálhatatlan

Eónjain keresztül erre tévedt

Törmelékeit sokszázezer éve

Kilobbant kozmikus tragédiáknak?

A világsíkok egymásba simúló,

Egymásból újuló dimenzióit?

Bújócskáit a hullámnak, a fénynek,

Csilló tükörén a Határtalannak?

Ezt látod?

Ezt, és többet, és nagyobbat.

Többet, nagyobbat? Szellemek suhantát?

Csillaggolyókkal tekéző Hatalmak

Három pár szárnyon lebegő csodáit,

Amint a Törvény zengő vesszejével

Vezényelik, – komolyan, mint a gyermek, –

A Játék ütemét és énekelnek?

Ezt látod?

Ezt, és többet, és nagyobbat.

Többet, nagyobbat? Hát van még azontúl?

Azontúl már az ember nem beszél.

A csillagok közt csillagként lebeg

És teljesül és hallgat, mint a Hold.

III. Barack

Barack a lomb közt, derekán a nyárnak.

Betelt ígéret, valósult remény.

Nincs benne semmi már, ami önös volt,

Ami fanyar volt és fás és kemény.

Mindene méz már, csorduló zamat,

Dús testében lélekké lényegült

A rost, a hús, még a csontos mag is.

Ül csendesen, békén: beteljesült.

A pillanatot várja vágytalan.

Mikor lehull, magától, boldogan,

S az anyaföld ünnepi asztalán

Testét átadja ételül.

Ne búsulj, kishitű:

Pár esztendőd még adatik talán.

IV. Most válik el

Küldetett minden tehozzád követként:

Lásd, mi lehetnél,

Ha egyszer amúgy Isten szíve kedvént

Megemberednél.

Elég a gubbasztás, öreg gubó

Bezárt magadban:

Kaland az élet most is, izgató,

Mint húszéves korodban.

Öregszünk? Éljünk! Még távol vagyunk a

Tőlünk telőtül.

Most hívja még csak mesterét a munka:

Kezdjünk, előlrül.

Most válik el, hogy mit érlelt a csend

A dús napokban.

Pihenni ráérsz, – majd, majd odalent,

Majd százéves korodban.

Azazhogy állni, nyugalomra térni

Még ott se számíts:

Mozogva kell a Mozgatót elérni.

Fény vagy? – Világíts 1

Most válik el, ha megfogantatott

A szikra benned:

Fellobban-e itt, fellobban-e ott:

A végtelennek!

Imádság jó halálért

Jóságos Úr, ki minket úgy szeretsz,

Hogy képünkben megélted a halált,

Ki testedben tudod az emberi

Végsőség minden szorongásait,

Ó, Ember Fia, emberidegekkel

Hússal és vérrel lélegző Barát,

Te jól tudod, hogy ama legutolsó

Emberi percek a halálos ágyon

Neked is legutolsó lehetőség

Kiöntened még lüktető szívünkre

Szereteted megváltó tengerét,

(Azután már a Kegyelem kerubja

Ellibben és kezünket az Igazság

Szeráfja ölti vaskesztyűs kezébe)

Mit kérjek tőled, milyen jóhalált?

Kérjem-e amit legkülönbjeid

Kértek maguknak, a mártír-keresztet?

Felhőkben élő kisgyerek koromban

Álmodtam ilyet, oktalan fiú.

De most, hogy Arcod élő sugaránál

Látnom adatott lázár magamat,

Most már tudom, milyen egetverő

Kevélység ül e kérés fenekén.

Sasmadarak közt, szabad égazurban,

Mit keresne a bűnei halott

Vázával kullogdáló tekenős!

Vagy kérjelek a másik legkülönbért,

A nagy halálért harcaid mezőjén,

Tollal a kézben, igével az ajkon,

Holtig hűséges szolgák, éber őrök

És állhatatos harcosok halálát?

Ó felséges halál, ó gyönyörű

Napáldozat, igaz nagyokhoz illő!

Azokhoz, kiket, bármikor jön értük

A hívó követ, őrhelyen talál;

De ilyen félig- vagy félig-se-szolga,

Ilyen maga kedvére dolgozó

Műkedvelő apostol: hogy kívánjon

Kis élete végére nagy halált!

Végül is úgy lesz egyedül igaz,

Ha kicsiségem kíméletre kérne:

Ha reménykedve, szepegve, szorongva

Olyan halálért esdenék, minőre

A milliók azt mondják: szép halál:

Aki nem szenved, aki, mielőtt

A halálos gyötrelem rászakadna,

Szépen elalszik s öntudatlanul

Simul belé a néma ölelésbe.

Ez volna vajjon a boldog halál?

Valami bennem azt mormolja: nem!

Úgy érzem, az embernek jussa van,

Hogy megélhesse a maga halálát,

Megélje a borzalmas-nagyszerű

Pillanatot, mikor a Végtelenség

Szemébe villan. Nem, az emberélet

Csak a halállal teljesül egésszé.

Odaadjam-e a halálomat?

Jól tudom, Uram, gyenge vagyok én,

Gyermeknél gyengébb; – ó maradj velem,

Mikor az este végképp rámszakad,

Hogy amikor az Ajtó megcsikordul,

És nevemen szólítanak, feleljem

Legalább gondolatban: Én vagyok.

Igen, Uram, kérnem csak ez maradt:

Engedj jó halált, keresztény halált,

Hogy el ne menjek gyónatlan, kenetlen,

Útravalótlan, mint ki nem tiéd.

Lesz ami lesz és jöjjön ami jön,

Csak oldó szavad legyen az utolsó

Hang, amit elnyel záruló fülem.

Csak a te Arcod, – Arcod a kereszten, –

Legyen utolsó látása szememnek.

Csak annyit tudjon eldadogni még

Cserepes ajkam, pattanó agyam

Csak ezt formázza még: én Jézusom!

Ó boldog halál, keresztény halál!

Kérhet-e jobbat a fáradt zarándok,

Mikor az ösvény egyre-egyre szűkül,

Fogy a levegő s megsejlik előtte

Szorongó ködben a Szűk Kapu torka!

Ezért könyörgök, erre adj kegyelmet,

Verejtékező getszemáni Jézus,

Erre könyörögj Fiadnál kegyelmet

Jóhalál Anyja, kármelhegyi Szent Szűz,

Haldoklók csendes pártfogója József

És minden szentek, minden angyalok.

Ezért hadd könyörögjek. –

Csak ezért?

Hasít belém a lelkiismeret.

Csak arra kérsz-e oldozó kegyelmet,

Győzők olaját, Isten kenyerét,

Hogy az utolsó perced jó legyen?

Egy perc alatt akarnád eltiporni

Egy végig tán ki sem mondott igennel

Évtizedeid légió nemét?

Nincsen külön halál: a meghalás

Az élet fáján fakadó gyümölcs.

Amit ültettél, amit ojtogattál,

Amit öntöztél, amit metszegettél,

Ápoltál rajta: mind-mind visszaadja

A nagy gyümölcsben. Rosszabbat nem ád,

De jobbat sem tud adni. Ez a törvény.

Az örök Tervben nincsen műhiba.

Még élsz, erős vagy, tiszta a fejed,

Még tenyereden élet és halál:

Úgy imádkozzál mindennap s ugy élj,

Hogy el ne törd előre gyenge szárnyát,

A végső órán felsíró imádnak.

Elhallgatok, Uram. Elég nekem,

Amit te mondtál, mást nem kérek én:

„Aki bennem hisz, az nem lát halált.”

Én hiszek benned, Jézusom, – hiszek,

Segíts, Uram, hitetlenségemen.

Jöjjön ami jön, élet vagy halál,

Ilyen vagy olyan élet vagy halál,

A tied vagyok, – a Tied legyek.

Tégy velem amit akarsz. Úgy legyen.

(Őszi fecske kötetben.)

Töredékek temetés után

Bús topogás a nyílt verem körül,

A felmarkolt rög siket dobbanása,

Bezáruló sír, – vesékig nyilalló

Fájdalom (a legfájóbb benne az,

Hogy nem fáj jobban!), – és akit szerettél,

Ki életed jobb része volt talán,

Itt marad végképp, – te meg mégy tovább,

Az élet megy tovább, – a fájdalomból

Lassan emlék lesz, az emlékezésből

Immár kevésbé lassan, feledés.

A sírtól némán kullogunk haza.

Fejünkben az jár: ki lesz a soron?

Akárki lesz, egy drága névvel újra

Több lesz az emlék, gazdagabb a múlt

S egy kedves arccal szegényebb az élet,

Egy forradással több a lelkeden.

Sűrűn kopogtat nálunk mostanában

A fátylasarcú testvér, a Halál.

Baráti szellem – hol lenne az inkább,

Mint olyanok közt, akik köntösül

Hordják magukon szép komoly színét!

Baráti arccal jött el érte is,

Baráti öleléssel, szeretettel:

Testvérek ők, a két nagyon-erős,

A legerősebb kettő:

A halál és a szeretet.

Tökéletes munkát végeznek ők,

Egész munkát csak ők ketten a földön.

Isten nevében! De jaj mi marad,

És mi nem marad idelenn utánuk!

Elnéz a zajgó tenger-éjszakában

A percre tán elült vihar után

A mentőcsónak tengercsapdosott

Bordái közt didergő maradék

Legénységén a hajóskapitány.

Áll mozdulatlan, arcizma se rándul,

Amint némán meg-megszámlálja őket:

Hányan kerülték el a sós halált,

Hányan idáig? – és hány éli túl még

A holnapot, a tengert, a fagyot,

Éhséget, szomjúságot, őrülést?

Hány éri el a rábízott seregből

A földet, a sóvárgott kikötőt,

A messze-messze édes régi otthont?

Az otthont! Ó! A tintaszín egen

Próbálja megkeresni az irányt,

Az édes, édes otthonét.

Billen a bárka:

Sikoly!

Valaki, vagy valami megint a tengeré!

A kapitány dagadt inú keze

Vadul tapad a reccsenő kerékre

S fülében régi nagyságos szavak

Zenéje kondul, mint távol harang:

„Hajózni muszáj. Élni nem muszáj!”

(Áldás kötetben.) Schütz Antal halálakor. Nagyon foglalkoztatott.

Mondd végig

Mint bomlott nyájban szédült farkasok,

Szelek a felhők testén marakodnak.

A felsőket a völgynek terelik,

Az alsókat az égi magasoknak.

Mi történik odafenn? Emberek

Lúdbőrző háttal lesünk fölfelé:

Van-e az űrben sors törékenyebb,

Esendőbb, mint az emberé!

Mikor és merre ragadoz a szél?

Mikor a felső és mikor az alsó?

Tengeri szél és történelmi szél!

Merre a mái, merre az utolsó?

Mindegy, én lelkem, jöjjön ami jön,

Emberjussodból semmit el ne engedj.

Szónak születtél, mely kimondatott:

Hadd mondja végig amit belezengtek.

(Áldás kötetben.)

Legyen jobb a világ

Mindenfelé

málló emberi fészkek pihéi szállongnak a közönyös szélben,

földes kamrák ablakain dörömböl az éhség,

sokviharállt kemény derekak roppannak hajlani bálványok elé.

Szitokkal és imával viselős az éjszaka csendje.

Vedd, Uram, tenyeredbe őket!

Igazítsd magadhoz őket!

Azokat is,

akik megkeresztelődnek a borzalmak vizében

és jobbá lesznek.

És hála legyen,

mert jobbá lesz tőlük a világ!

Azokat is,

akik nem tudnak megkeresztelődni.

és nem tudnak felbukni a vízből:

Legyen értük is hála,

mert nélkülük jobbá lesz a világ!

Énnekem pedig

bocsásd meg, Uram, és bocsássák meg ők is,

hogy élek és kenyerem van és ruhám,

mikor annyi de annyi nálam sokkalta különb,

azt sem tudom, él-e, hal-e még.

És legyen bocsánat, amért úgy lehetett,

és legyen hála, hogy úgy lehetett,

hogy ment maradhattam máig

álságtól, képmutatástól,

magam megvetésétől.

De amely nap azt találnám gondolni, Uram,

hogy mindez a jó tőlem való,

hogy minderre méltó vagyok,

hogy másoknál különb vagyok,

amely napon megállanék

és megszűnném: nem jobbá lenni,

(mi vagyok én, és mi az én jóságom!)

de hogy akarjak jobbá lenni,

és megszűnném – nem szolgálni neked,

(ki vagyok én, és mi az én szolgálatom!)

de hogy igyekezzem szolgálni neked és nekik,

hogy jobb legyen általam a világ:

aznap, Uram, végy el tőlem mindent

s űzz el testvéreim közé

meztelenül az éjszakába.

De addig, Uram,

addig hadd fogjam a kezed,

addig hadd éljek és sürögjek napod alatt,

napszámod verejtékében.

Ám ha úgy lenne mégis,

hogy amolyannak bizonyulnék szemed előtt

és vissza kellene venned mindent, amit adtál,

legyen akkor is hála,

mert nélkülem jobb lesz a világ.

Ez sötét vers de mégis optimista.

Medárd

Medárd, Medárd, kaján Medárd,

Sok lesz már az eső, megárt!

Innen-onnan hete három,

Hogy az édes napot várom.

Háború és forradalom, –

Meddig még a borzadalom?

Esztendeje kétszer húsz is,

Hogy a talpunk alatt csúszik.

Ember, ember, felebarát,

Mikor léssz már felebarát?

Kétszer immár ezeréve,

Hogy a törvény föl van téve.

Jobbat ennél nem ír senki:

Mindent keresztülszeretni.

Vidámat is, szomorút is,

Hetes esőt, háborút is.

Kurta beszéd, nincsen alja:

Nem az bírja, aki marja.

Az a legény, aki állja.

Aki magát megtalálja.

Évről évre – 1954

Ködben

I.

A kullogó telet lesem

A Galyán és a Kékesen.

Éjszaka hó, reggelre köd:

Mindent beföd, mindent beföd.

Mégis, mégis: a fűzeken

Május illatát ízlelem.

A karcsú nyírfa oly fehér;

Mégis, mégis tavaszt ígér.

A tölgyek közt a ködlepel

Lengő palástként omlik el.

Hullasd le, május, lepledet,

Oldj fel jeget, ködöt, szívet!

II.

A gallyakról a zörgő zúzmara

Csepegve hull már,

De a tavasz szeszélyes sugara

Ki tudja, merre bujkál.

Járok a ködben: a hegyről jövök,

A völgynek tartok.

Ködök odalenn, bujdosó ködök,

Előlem mit takartok?

Hamuszín ég és hamuszín határ:

Nincs hova nézni.

Nem is kívánok többet látni már

Az égből, csak egy résnyit.

Azt sem odakint, azt sem a sivár

Köd-ült jelenben:

Időtlen ég, időtlen napsugár,

Tavaszodjál ki bennem!

(Őszi fecske kötetben.)

Ujjak

Lenn a városban valamely toronyban

Valamely óra mintha négyet bongna.

A nyirkos, hűvös éjszakai erkély

Magasságából számolod szorongva.

A hangtalan Dunában szürke vásznak:

Rongyolló ködök foszlányai áznak,

De még az éj sötét kendője ott ül

Behunyt szemén a százezernyi háznak.

Holttengerében a feketeségnek

Imitt-amott még haldokolva égnek

Az elnyűtt lámpák s titokzatos ujjak

Nyúlnak közülük a sejtelmes égnek.

Felindult szemmel találgatni kezded,

Mik lehetnek e fölfelé meresztett

Tapogatói az éji világnak:

Gyárkémények vagy templomi keresztek?

(Őszi fecske kötetben.) Ott született a svábhegyi kis maradék hajlékunkban.

Mosolygó gyermek

A nyári busz fullasztó melegében,

Kék-bóbitás sapkája keretében,

Anyja mellére békén odabújva,

Szemben velem egy esztendős fiúcska.

Szeme azúrját kerekíti tágra,

Úgy néz a furcsa idegen világra,

Ami én vagyok, aki mostan boldog

Gyönyörűséggel arcába mosolygok.

Csak néz rám, néz rám, komolyan, sokáig,

Míg szirom arca gömbölyűre válik,

Ahogy a bimbó feslik szét a bokrán,

És édesdeden visszamosolyog rám.

Egy új emberke, ki nem is beszél még,

Hogyan érti meg mosolyom beszédét?

Hogy érzi meg, – hisz csak egy éve ember! –

Hogy a szeretet szólítja szememben!

Ó milyen titok, milyen csodaszép ez!

Egy csöpp agy, mely még gondolni se képes,

A szeretetet már fel tudja fogni

S a mosolyra vissza tud mosolyogni!

Ó, ha lehetne, hogy az, aki Atyja

Minden mosolynak, nekem is megadja,

Olyannak lennem, mint ez a csöpp gyermek:

Friss antennája minden szeretetnek.

(Őszi fecske kötetben.)

Csavargó szellő

Csavargó szellő átszalad

A mit sem sejtő fák alatt.

Jön és suhog

És ríkatja a lombokat.

A lankadt elmén átszalad

Egy-egy gazdátlan gondolat.

Már itt se volt,

De fölveri a gondokat.

Bólonganak a levelek,

Mint ölben álmos kisgyerek.

De fut a szél,

S a bánat róluk lepereg.

Nem így a gond, nem így a gond:

Az elme – fázó fűzfalomb –

Nem tudja mért,

Nem tudja min,

Csak elborong, csak elborong.

(Őszi fecske kötetben.)

Őszi fecske

Mit is mondjak, mit is kérnék,

Serpenyőmbe ha mi fér még?

Én Istenem,

Egy keveset még elélnék.

Élnék, amint mások élnek,

Rendes népek, jámbor vének,

Én Istenem,

Mint a jó lelki szegények.

Csak a mái napot kérem,

Akár vízen és kenyéren,

Én Istenem, –

Holnap is úgy, ha megérem.

Tapsoló termekre vágyjam,

Úgy mint tegnap, – hajdanában?

Én Istenem,

Jobb a halk szó kis szobában.

Majd ellennék csendben immár

Fejemre nőtt fiaimnál,

Én Istenem,

Még ameddig hazahínál.

Egy-egy dalt ellesnék olykor

Fűtől, fától, csillagoktól,

Én Istenem,

Amíg egyszer el nem oltol.

Rendberaknám hét fiókom,

Versbe rívó cókom-mókom.

Én Istenem,

Aztán, tudod, nem szabódom.

Úgy szerettem ezt az áldott

Jóra váltott rossz világot,

– Én Istenem,

Úgy-e bizony megbocsátod? –

Mintha nem is futó vendég:

Mintha végképp itthon lennék.

Én Istenem,

Soha talán el se mennék,

Ha nem búgna éjek éjén

Valami a szívem mélyén,

Én Istenem,

Az a végső, az a mély-én.

Testvérszívben, testvérkézben,

Mint a fecske puha fészken,

Én Istenem,

Úgy éltem, úgy fütyörésztem.

Testvérkézből Isten-kézbe,

– Őszi fecskét költözésre –

Én Istenem,

Majd elhívsz már, az Egészbe.

Jaj, csak akkor el ne késsen

Hozzád csukló szívverésem,

Én Istenem,

Csak az ament el ne vétsem.

(Őszi fecske kötetben.)

A fák, a szelíd óriások

Langyos az éj:

A szemeket lefogta a mindennapi mákony,

Alszanak emberek és állatok,

A bombázók is alszanak a vérző Ázsiákon.

Most van a perc,

Amikor zúgni kezdenek a lombok,

Mikor a fák, a szelíd óriások,

A földön átveszik az őrséget, a gondot,

Gesztenyefák,

A férfiúi tölgy, a pátriárka hárs, a holdezüst olajfa

Mind egy ütemre bókol s egybeolvad

Egy ünnepélyes, orgonás morajba.

Pórusaik

Irgalmas ajka ereikbe issza

Az emberi lehellet mérgeit

S szűz oxigénül párologja vissza.

Virradatig

Hadd aludjon az élet, hadd érjenek a sorsok,

Virrasszanak a fák, nőjenek a gyümölcsök,

A bölcsők és nyoszolyák és koporsók.

Csobog a szél,

A csend hullámain az égi mély beszélget:

A csendben ülnek el a sorsok,

És az illatban múlnak el a mérgek.

Langyos az éj.

Holt fügefák ilyenkor leveleznek,

Ilyenkor a tövisek hegye tompul

És ölelésre nyúlnak a keresztek.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

A tearózsa

Ezen az őszös nyáron,

E rozzant ház előtt

Ki óvta meg ezt a három

Elárvult rózsatőt?

Meghalt a régi gazda,

És velement a park.

A zörgő szürke gazba

Az illat belehalt.

A selymes ágyasokba

Most krumpli költözött,

Mellette nyújtózkodva

Sárgulnak nagy tökök.

A bús erkély tövében

A répa rendje nő

S a múlt emlékeképpen

E három rózsatő.

Aszály ütötte őket,

Vagy tavaszéji dér?

A három rózsatőnek

Csak egy virága él.

Egy tearózsa. Kelyhe

Oly hamvas, mint a tej,

Szűz, mint a pille pelyhe

És mint a hópehely.

Ha illeti az ajkam,

Az ujjam, a szivem,

E tejmeleg mosolyban

Az ifjúság izen.

Egy más világ, – de rég volt,

Hogy elment, elfoszolt!

Mikor az anya égbolt

A föld fölé hajolt.

S a föld a jó egekbe

Még úgy lehelt imát,

Hogy némán fölpihegte

A szépség illatát.

Ó illat ifjúsága,

Érezlek újra én!

Kert egyetlen virága,

Te sírod ezt felém.

Körödben megdicsőül

A krumpli, répa, mák,

S én kezdelek előlrül,

Időtlen ifjúság.

(Őszi fecske kötetben.)

Évről évre – 1955

Nézd, süt a nap!

Nézd, süt a nap! – mégiscsak erre tévedt!

Volt egy idő! – emlékszel-é? –

Napos tavaszok, napsugaras évek!

Túrákra jártunk a hegyek közé!

És szállt a nap, ki tudja, mit keresvén?

Jött egy idő, – szép este van,

Sétálni járunk. Estéllik az ösvény,

És száll a nap, tűnődőn, pirosan.

Jön egy idő, és szállni fog – utánunk,

Ilyen szelíden, mintha értené,

Hogy immár semmit, semmit sem kívánunk,

Már lépni is csak egyet: fölfelé.

(Őszi fecske kötetben.)

Parázs

Megyen a nap a maga járásán,

Vissza is jön a maga járásán.

Jó melegen, – írva vagyon útja –

Fiatalon visszakerül újra.

Írva vagyon énnekem is utam,

Csak éppen hogy vissza nem a rudam.

Csak előre sürög az a lábnyom:

Marad-e itt valami utánam?

Marad-e még a szép piros tűzből,

Amit bennem fölszított a Fűtő,

Vagy egy szívben marad-e még holnap

Egy kanálnyi pisla parázs, esti begyújtónak?

(Áldás kötetben.)

Könyvek

Rakosgatom, rendezgetem, lapozgatom,

Simogatom a könyveket:

Egy emberélet könyveit.

Egyszerre kicsusszan kezemből

Amelyet éppen porolok, a könyv

És felemeli hökkenetes ujját

A Kérdező, ki lelkemben lakik.

Megállj! vihogja, nézzünk csak körül:

Mire is vitted könyvvel, tudománnyal?

Tudós nem lettél, filozóf se lettél,

Lettél-e ember legalább?

Mondd, mire vitted?

Hát mire vittem?

Tudós nem lettem, annyi szentigaz,

És annál is kevésbé filozóf.

De szent az is, hogy mint a levegőt,

Úgy szomjúhoztam, nyeltem a tudást.

Testnek, léleknek minden pórusával,

Fel-fellobogó makacs szenvedéllyel

Fúrtam bele – de hányszor! – magamat

A kásahegybe,

Hányszor, de hányszor ugrottam fejest

A tények és az eszmék és a titkok

Önnönmagukat minden pillanatban

Megszázszorozva szűlő tengerébe.

Eltelt az élet, színültig vagyok:

Tudom immáron ama legtudóbbak

Tudományát: hogy semmit sem tudunk.

Ám ez a semmi: homorú fele

A domború Mindennek. A valóság

Vízként csorog ki markoló kezemből.

De minden nappal tisztább és fehérebb

És érzőbb lesz utána a kezem.

A valóságot be nem foghatom,

De megmaradt, enyém az értelem

És szomjúságom és kíváncsiságom

És szenvedélyem arra ami van,

Égőbb mint valaha.

Mennyivel élőbb ez a szenvedély

És mennyivel több nekem a Valóság,

Mint ahogyan a húszéves agyacska

Képzelte és szomjazta a világot!

Úgy nézek vissza most az egykori

Apró világra, oly értő mosollyal,

Mint kavicsokkal játszó unokáját

Az eresz alól bölcs nagyapa nézi.

De visszanézni rá nem érek én,

Amint nem értem húszéves koromban.

Engem az tüzel ma is, ami vár még,

Ami jövendő és elvégezendő:

Ami feladat, ami küldetés,

Ami a könyvek élő lapjain

Szemembe villan annyiszor: az Út,

Az út a végtelen felé, ahol

Látássá lesz a vaksi tudomány

És ahol inaszakadt szellemem

Ujjal tapintja majd a Létezőt.

Ó milyen nagy lesz az a pillanat,

Amikor felszakad a fátyol

És rám borul a Léttelen Valóság

És megmutatja mérhetetlen Arcát

Az Aki Van!

Mint anyamellre szomjas csecsemő,

A megmutatkozásnak ünnepére

Úgy kellene repesnem boldogan –

De jaj, szemem fényszülte csillagát

Még tartóztatják kozmikus ködök,

Éretlen énem, pislogó szemem!

Hogy láthatnám még én a láthatatlant,

Ki még oly tenger láthatót se láttam!

Hogy tárhatnám e két apró szemet

Oly tágra, hogy elférne benne minden,

Mikor nem érnek akkorára sem,

Hogy mákszem énem megvonulna bennük!

Hol vagy te még, csöpp magzat, árva lelkem,

Hol vagy te még teljétől tenmagadnak,

Hol vagy te még magadtól! – és hol Attól,

Ki magadnál is magadabb!

Siess, én lelkem, nyisd a könyveket,

Nyisd fel szemed és nyisd meg ajkadat,

Nagyot sóhajts és szívd tele a melled

A szent valóság szelletéből,

Nézd amit nézhetsz, halljad amit hallhatsz:

Betűt, igét, embert és életet,

Csillagokat, világokat.

Ölelj magadba égen és a földön

Minden tudhatót és ölelhetőt,

Mindent ami van: mindent ami elfér

A szünhetetlen fakadó, szülemlő

S újjászülemlő belső végtelenben.

Nem, nincsen késő, nem rövid az élet,

Nem igaz, hogy a könyvek dohosak

És nem igaz, hogy lassúdik a véred.

Egy az igazság: nézni kell,

Végig, mindvégig nézni kell

És telni, nőni, nyúlakodni, érni

És többé lenni tenmagadnál,

Egésszé lenni a nagy Pillanatra,

Mikor felpattan benned a Valóság

És kiviláglik, hogy mi vagy.

(Áldás kötetben.)

Mancus vagy az állhatatosság

A kilencedik vagy a tizedik

Szomszédház udvarában

– Jókedvében-e vagy bánatában? –

Bőg egy szamár.

Gyerekek nagy botokkal püfölik,

Hajtanák vissza, ki a legelőre…

De ő nem óhajt egyelőre

Legelni már.

Megveti lábát, – oda se nekik!

Egyik fülét balfele dobja,

A másikat legyinti jobbra

És intonál.

És üthetik és verhetik,

Gyerek is, gazda is, a Sors is:

Si fractus illabatur orbis,

Ő helyben áll,

Egyhelyben áll.

(Őszi fecske kötetben.)

Atommag

Mint limmel-lommal egy diák-fiók,

Tele a lelkem borzas gondolattal.

Az erdő hív. Az eső lába lóg.

Az égen lompos felhő-elefántok.

Elő veled, te vén viharkabát,

Elindulok, csuklyás öreg zarándok.

Nyugat felől morog a zivatar

Fülledt a levegő, lenn száll a fecske,

Hiába, esni nem akar.

Énbennem is az eszmék zsörtölődnek,

Követelik a dallamot,

De nem merem végiggondolni őket.

Felhőnek is, ha egyszer felszakad,

Ki tudja mit rejt ismeretlen méhe.

Milyen tüzet, milyen villámokat!

De milyen ismeretlen hatalomnak

Villáma még a szó, a szuverén,

Titokzatos, félelmetes atommag!

A szó ha egyszer robbanni talál,

Világokat veszejthet emberestül.

Költő, mielőtt szíved szóra rezdül,

Hét éjszakát imádkozzál keresztül:

Agyadban érik élet és halál.

(Őszi fecske kötetben.)

Szekfű Gyula halálára

Menj, keserű látó, láss ott, hol nincs keserűség,

Nem fojt bamba gyanú, nem gyötör ostobaság.

Menj, s ki fonákja felől szemlélted az emberi jókat,

Lásd a gonoszt is már mennyei vissza-felől.

És ki nehéz szavakat zúgattál zord szeretetből,

Halljad a Szép Szeretet isteni-könnyü szavát.

(Áldás kötetben.)

Párbeszéd a halálról

„Enmagamtól miért is rejtegetném –

Mondod – s miért egy résztvevő baráttól?:

Bár tanult ember és jámbor keresztény,

Hiába, mégis félek a haláltól.”

Értelek, testvér, hogy ne értenélek:

Ha hirtelen ránéz a szörny Meduza,

Megborzadoz mindenkiben a lélek

S a rettegés a síri földre zúzza.

De jőjj: a horgony láncát eleresztvén,

Ússzunk elébe, úgy amint vagyunk,

Nem mint komor bölcs, mint komoly keresztény,

Csak úgy, mint ember, meztelen, magunk.

Hát elmegyünk, igen. Egy fordulás még, –

Utolsó tánc, – és jön a pihenés.

– „De mikor olyan édes volt a játék,

És abbahagyni oly nagyon nehéz!”

Igen, gyerek a játszást el nem unja.

Megdolgoztat, míg ágyba űzheted.

De nézd meg, hogyha nagy szemét lehunyja,

Álmában milyen édesen nevet.

„A gyermek angyalokkal álmodik,

Maga is angyal, – de énrám mi les

Az álom éjén, mely a második

Életre virrad (hogyha van ilyes!),

Micsoda földöntúli szenvedések

Soha-nem-sejtett borzadalma vár,

Miféle poklok, mily ördögi végzet,

Hány gyilkos élet, hány hóhér halál!”

De hiszen éppen ez a nagyszerű!

Megélni túl az embernél nagyobbat,

Mit ember meg nem élhet emberül,

Ízlelni a sohasem álmodottat,

Tapintani a szellem végtelenjét,

A kezdettelent és határtalant,

A Minden és a Semmi tiszta csendjét –

Ez lesz az isteni kaland!

„Igen, igen, de mégis!” – mondanád

S elhallgatsz, mintha biztatást keresnél.

– A bölcs némán ráncolja homlokát

És szelíden mosolyog a keresztény.

(Áldás kötetben.)

Madárijesztő

Pacsirta trilláz

A levegőben valahol.

Egy krumpliföldön négy madárijesztő

Szelíden silbakol.

Megnézem jól az elsőt:

Felül egy likas kalap,

A test egy botra bújtatott

Vízözönelőtti frakk.

Az esti szélben furcsán

Billegnek a vézna karok.

Bizony hogy ez a fickó

Engem néz, rám mosolyog!

Méghozzá gunyorosan!

Bizony, hogy azon derül,

Hogy embereknek néztem

Négyüket messzirül.

Vagy ő néz valaminek engem?

S tán másnak, mint elébb,

Míg kegyesen kiszépített

A csalfa messzeség?

Ha most rám szólna: „Cimbora,

Én csak! – hanem te ki?”

Vajon mit is felelnék

Úgy hirtelen neki?

Mit ám! S ki lesz kettőnk közül

Riasztóbb és sutább?

Jobb lesz, gyerünk utunkra!

Szervusztok, cimborák!

(Őszi fecske kötetben.)

Mint a Mátra

Állani, némán, mint a Mátra,

Nem nézni előre, se hátra.

Nem erőlködni befelé sem,

Csak bámulni a létezésen,

A parttalanban elmerülni

És úszni benne és örülni

Az egyetlen csodának: annak,

Hogy valamik, valakik vannak,

És mindent köszönteni szépen,

Minden valók testvéreképpen;

Kontraktust kötni szent közönnyel,

Kánikulával, vízözönnel,

Szem-lehunyva és kar-kitártan

Felolvadni a napsugárban,

Ha jő Medárd, negyvennap ázni,

De csorgó hajjal is nótázni;

Orrszarvúként egyedül járván

Nem dideregni mégsem árván,

Mert egybering közel és távol

Szíved hullámzó ritmusával,

Amely magát némán kitárta

A mindenségnek, mint a Mátra.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Levél Balanyi Györgyhöz

Baráti kézzel,

Aggó, féltő, szelíd böstörködéssel

Írott levél, testvérszívből szakadt:

„Öreg legény, tessék pihenni,

Gondot, könyveket félretenni,

És verset írni sem szabad.”

Édes barátom,

Ahogy olvasom, szinte látom

A hamiskás mosolygást ajkadon.

Csupa szeretet, mit a szíved gondol,

Csupa okosság, amit mondol

(Félszázad éve hallgatom),

És mégis, mégis, amit írtál…

Kérdezd meg a fáradt pacsirtát,

Miért énekel, amikor repül?

Kérdezd a szeptemberi tücsköt,

Miért nem hagyja már a füttyöt,

Mikor az éjszaka hűl.

Kérdd a világtalan Homéroszt

Vagy Beethovent, a siket héroszt:

Miért nem szűnnek dallani.

Vagy a Kemence három ifját,

Mért hogy még ott is egyre hívják

Ég-földet Istent vallani.

Hogy tested-lelked kór-e, ép-e,

Előtted még az élet szépe,

Vagy haldokolsz, nem érdekes,

De ameddig piros a véred,

Míg fájni tud benned az élet,

Énekel, aki énekes.

Áhítatom kísérte mindig

A csendet, az Isten szerintit,

Hisz benne szól a végtelen.

De akit az arkangyal egyszer

Parazsával ajakon perzselt,

Annak nincs többé kegyelem.

Akarja bár vagy ne akarja,

Dadogja bár nehézkes ajka

Bénulva tán a szózatot:

De tudja, hogy halála lenne

A nap, melyen kihűlne benne

A szó, melyért meggyújtatott.

Ó van rosszabb is a halálnál:

Dezentornak te sem kívánnál,

Jobbik felem barátja te.

Mondj el értem egy Miatyánkot:

Ki ne fújja bennem a lángot

A némaságnak ördöge.

(Áldás kötetben.)

Csillagok, csillagok

Csillagok, csillagok

Értenélek, – szóljatok!

Csillagok, csillagok,

Mért nem szóltok? – alszotok?

Csillagok, csillagok,

Értjük egymást, – hallgatok.

(Őszi fecske kötetben.)

Fények

Arcom körül a szentjánosbogárkák

Suhanva lengenek.

Milyen picik, milyen picik!

S hogy fénylenek!

Fejem fölött túlnanvilági fáklyák.

A csillag-rengeteg.

Milyen nagyok, milyen nagyok,

S hogy fénylenek!

Csak én legyek setét?

Szítsd fel, Uram, szívem szövétnekét!

(Őszi fecske kötetben.)

Búcsú a bükköstől

Búcsúzom tőled, drága bükkösöm.

Nehéz a szívem, holnap költözöm.

Fogadj be még utólszor engemet,

Szeressük egymást, még amíg lehet.

Hadd mondom el, ti karcsú tiszta fák,

Mi volt nekem a zengő némaság.

Mellyel szövetség-sátra lombotok

Oly sokszor félálomba ringatott.

Félálomba, melynek jobbik fele

Emberen túli fénnyel volt tele.

Egy hónapig voltam testvéretek

És emberebbé lettem köztetek,

Aki a földből szívta gyökerét,

És a felhőkkel jeleket cserélt.

S már-már a fák titkát is ellesem:

Elnyúlni, fölfelé, türelmesen.

Egyet, nagyot, még hadd nyújtózkodom,

Aztán megyek, szólít az otthonom,

A drága otthon, a nekemvaló,

Hol élni édes és meghalni jó,

S hol mosolyogva élem szüntelen:

Nincs maradandó házunk idelenn.

De itt, de itt, míg végigkúsztatom

Az égre húzó bükkfaszálakon

Az esti csendben ünneplő szemem,

Véremben és húsomban érezem:

A maradandóhoz is van közöm.

Isten veled, szerelmes bükkösöm!

(Őszi fecske kötetben.)

Levél Rómába

Tomek Vincének

Repülj, levél, hullámain a szélnek,

Amerre vágyam és imám ragad,

Köszöntsd helyettem szentjeit a Délnek,

A Hét Halmot s az Örök Halmokat,

S hol Pátriárkánk nyelve s szíve élnek,

Az újhodástól forró falakat,

S az egy-nyelv-egy-szív kalazanci község

Nemes Tanácsát soraid köszöntsék.

S köszöntsd a férfit, aki Szentatyánknak

Nem görnyedt vállal hordja örökét,

Kiben tüze a szent sor-lámpalángnak,

Mely József sírján érettünk is ég,

Tűzoszlopává izzott ifjú mánknak

És szebb jövőnknek szórja jeltüzét, –

Kinek tanácsát, lépteit, imáját

Négy kontinensnek iskolái áldják.

Szívem is áldja, – immár nem a Várost

(Hol élő víz adatott innia),

Nem is az élő piarista Fároszt,

(Melyet bízván néz csepp Hungária!)

– Kit én köszöntök, az a régi Sáros,

A régesrégi kántorlak fia,

Kire ha gondol szívem, dudorász.

– „Hej, boleráz, zeleny boleráz!”

És az emlékek egymásra tolulnak…

Szorongó arcok, fülledt pincemély…

Kint az őrjöngők orgiái dúlnak,

És egyre sűrűbb a „légiveszély”…

A jóbarátok némán összebújnak,

Ujjakon zördül a rózsafüzér.

– Ó testvériség, színarany a láncod,

Amelyet élet és halál kovácsolt!

De nem halálra: új életre tárta

A két barát egymásbafont kezét:

Míg szótalan, megilletődve járta

Utcák és múltak véres rom-mezét,

Akart nem sírni, nem merengni hátra,

Aggódva lesvén az élet neszét

S egy csöpp szobában meghúzódva ketten

A szent jövőt álmodtuk önfeledten.

De nem volt álom az akkori álom,

Vagy hogyha az volt, akkor isteni:

Ködökön át és úttalan kopáron

Azóta sem szűnt utat inteni.

Él, benned él, ki hétország-határon

Elindultál immár építeni.

Menj, építs, alkoss, – a Szentlélek áldjon,

Vincém, atyám, testvérem és barátom!

(Áldás kötetben.) A Teréziánum egyik szobájában laktunk a generálissal és ott tervezgettünk nem gondolván messzebb Magyarországnál. Álmunkban sem gondoltuk volna, hogy ő kimegy Rómába egyetemes rendfőnöknek.

Emberség

Egy nap, mint a rest csiga, mászik,

Zivatarként zúg el a másik.

Mindegy, csak ugyanoda érnek.

Mit szólna ma tegnapi éned?

Amit éltél tisztes erényben,

Csupa félség s ösztön a fényben.

S ami pelyvád hull ki a rostán,

Nem lesz színig az se gonosz tán.

Mindegy, tovazizzen az élet:

Eszmélsz, s már itt az ítélet.

Szíved, agyad ostoba röggé…

Magad igy vagy amúgy, de örökké.

Nincs szánva szemednek a holnap:

Ott légy igaz ember, ahol vagy.

Most tedd, amit adatik tenned:

Az Isten rügyezik benned.

(Őszi fecske kötetben.)

Három sóhajtás

Szőlő-lugasom paradicsomában

Fekszem füveim fűszeres derekalján

És szürcsölöm a csendet.

Barbár mennydörgés dörömböli végig a völgyet:

A lőgyakorlat.

– Háborútól ments meg, Uram, minket!

Új csend. Ide hallik a messzi mezőről

Cséplőgép zakatolása.

– Add meg mindennapi kenyerünket!

Csend újra megint. Csak a lomb közt zümmög a szellő.

Fújj, fújj, fura szél, fiatal szél, pünkösdnapi szél,

Frissítsd meg lomha szívünket.

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

Évről évre – 1956

Hegyoldalban

Hegyoldalban állok. Szél veri a lombot

Zölden hullámlanak odalenn a dombok.

Alatta a zöldnek mesebeli csend van.

– De szép volt, de szép volt, ami odalent van!

Fölöttem a felhők pólya-fehér-lágyan

Ringanak húnyt szemmel a kék anya-ágyon.

Még sírni nem ébredt csecsemői csönd van.

– De jó lesz, de jó lesz, ami odafönt van.

(Áldás kötetben.)

Elégia egy hernyó-rágta tölgyesben

Hasztalan csóválod a fejedet,

Ember, ki némán mégy rajtam keresztül:

Engem a hernyó megevett,

Lombostul, levelestül.

Tölgyerdő voltam, vadaskert, királyság,

Embernek, vadnak büszkeség, öröm.

Jóságomat, szépségemet lerágták,

Ez lett belőlem: sok zörgő sivár ág

S síremlék törzsököm.

Mégis, ne szánakozzatok,

És könnyeket ne ontsatok miattam;

Nincs többé koronám, de én vagyok,

Én én maradtam.

Gyökereim a föld élő alattján

Ölelnek szét a forró Szív felé,

S föld színén ami lényemből maradvány,

Szentség gyanánt az égnek felmutatnám:

Így is az Istené.

Végnek is melegítő gondolat:

Emberek jönnek és deszkába vágnak

S az emberkéz is szentséggé avat,

Háznak, bölcsőnek, ágynak.

És zúg tovább az Isten-adta élet,

Nem vég a vég és agyrém a halál:

A tarlott ágon cinkék csicserélnek

S a szellőben egy esztelen reménynek

Bölcsességétől bizsereg a táj.

(Áldás kötetben.)

Szőlőhegyi szemlélődés

Két tábla szőlő közt lakom,

Hegyekre néz az ablakom

S a hegy fölötti föl-be,

A zaj fölé, a por fölé,

Az élet és a kor fölé,

A véghetetlen Ölbe.

Ó éberítő, altató

Mézízű kontempláció,

Mélyebb a gondolatnál!

Áll az idő, eltűnt a tér,

Mintha az űrben lengenél

És mégis itt maradnál.

Föl és le, mintha lengenél

A belső ritmus tengerén

És mégis mozdulatlan,

És mintha sok-sok miriád

Testvéri lengők ritmusát

Éreznéd tenmagadban.

Magadban is, kívüled is:

Valami von, s te is, te is

Valamit mintha vonnál.

Belőled árad és beléd,

És olykor mintha értenéd

És odahaza volnál.

Mintha belőled nyúlna ki

És megölelne valaki,

S míg ujja szíven ér,

Békesség minden és derű,

És olyan-olyan egyszerű,

Mint egy karaj kenyér.

(Őszi fecske kötetben.) Számomra nagyon érdekes ez a vers, mert azt hiszem, a misztikus élményt ragadja meg, pedig én nem vagyok misztikus.

Hőscincér

Feketén, karcsún, elegánsan

Emelve finom lábait,

Egy hőscincér, kis szobatársam,

Föl a falon kapaszkodik.

Kapaszkodik szegény bogárka,

Iparkodnék, de hasztalan:

Az egyik tapogató csápja

– Hogyan, hogyan nem – odavan.

Billeg a sok lábacska föl-le,

Én meg csak elnézem szegényt:

Egy-kettőt lép, s lehull a földre,

És kezdi előlről megént.

És kelve-hullva, hullva-kelve

Így küszködik keservesen.

Neki lesz-e több a türelme

Kínlódni, vagy nézni nekem?

És lassan mintha mérhetetlen

Világbánat lehelne meg,

Csak nézem, nézem tehetetlen

S le sem törlöm a könnyemet.

(Őszi fecske kötetben.) Frida néni kedvence volt: azt szokta róla mondani, hogy a gyakori gyónókról szól. Nem mondom, hogy nincs benne az is.

Megint csak a napot lesem

zembe a Nappal néztem egykor,

Nagyon-nagyon fiatalon.

Gyönyörű volt, most is, ma is még

Meleg tőle a mosolyom.

Egy életre megpirosított.

És most öreglegényesen,

Bácsikásan, nagyapókásan

Megintcsak a napot lesem.

Erdők, hegyek zöld-árnyú napját,

A tölgyekkel társalkodót,

A reggel trillás csilla fényét,

A menni, bokázni biztatót,

A dél aranycsepp izzadását,

A tűzjátékos alkonyat

Meséit és a naplehelte

Szép barna emberarcokat.

Mindenhogyan kedves nekem most,

De nem mint akkor, fiatalon,

Mikor a szó tett mámorossá,

A kép, a zengő szimbolum.

A játék szent áhítatával

Hívtam a nagybetűs Napot

Minden helyett, mit megnevezni,

Megérteni sem adatott.

Mindent felülről néztem akkor,

Most – most alulról nézek én.

A szép szónál szebb a valóság,

Attól vagyok ma részeg én.

A mindennapos földi nappal

Van szívem most telisteli.

Ó mily emberi ez a nap most!

S az ember milyen isteni!

Most eleven bőrömön érzem,

Hogy Isten ujja simogat.

Keresztnevükön hívom immár

S cirógatom a dolgokat.

Emberekkel és állatokkal,

Fákkal, füvekkel cinkosan

Összenézünk, hétszer is egy nap:

Tudjuk, hogy minden rendben van.

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

Krisztus mindenfelől

Megnyitom ablakomat, csöpp templom néz a szemembe:

Krisztus az égi Király, Krisztus a földi szegény.

Tárom a másikat is, szűk téren templom amott is:

Krisztus a mennyei Szív, Krisztus a pesti lakó.

Házi körömben is itt, folyosóm kápolnai mélyén:

Krisztus a virrasztó, Krisztus a kisdedeké.

Ennyi felől ölel íme körül. Ó, lépni se tudsz már,

Nézni se nélküle már: rajtad a drága szemek.

Várai láncával lám kívül is így bekerített,

Szíve bizalmas ölén szívbeli régi rabot.

Már hova is mennék, sokat élt öreg én, hova innen?

Már mibe volna nekem vetni világi reményt?

Túlontúl kitanultam már sorját e világnak:

Ó tudom én, tudom én, menni mikor, hova jó.

Fürgén és szabadon megyek is, vár rám a küszöbnél

Krisztus a teljesülés, Krisztus az elnyugovás.

(Őszi fecske kötetben.)

Készülj, anyánk!

Nyolc hete, hogy nem ád a fösvény

Magasság megváltó esőt.

A szárazságtól cserepes a föld,

Lábaim előtt megrepedt az ösvény.

Szinte hallom, hogy sír a föld alatt

A tömpe krumpli meg a tengeri.

Vagy tán az asszú föld keserve rí,

Mielőtt szíve végképp meghasad.

Tán ha fülemet rászorítanám,

Hallanám is kihagyó pihegését:

A halál lassú kísérletezését

A fáradt föld-anyán.

Készülj, anyánk, és irgalmat ne várj:

Halált esküdtek ellened

Őrült ember és őrült elemek,

Egy gyilkos entente cordiale.

Láttál-e már kihűlt világokat?

Vakon kerengő hulla-csillagot?

– Ti magasságok, harmatozzatok!

Felhők, esőzzétek az igazat!

(Áldás kötetben.)

Áldott, aki előre néz

Agg szót beszélek, megtanuld:

Ha még oly szép is volt a múlt,

S az emlék édes, mint a méz,

Vissza ne nézz!

Ha még úgy el is kérgedett

Az eke szarván két kezed,

Ki hátrafordul, rég tudod,

Az átkozott.

Áldott, aki előre néz.

Szellő szemedbe fütyörész,

Forró a föld, piros a menny:

Előre menj!

Míg a jövendőnek birod

Szögezni márvány homlokod,

Nincs addig darvadozni mért,

Mi jön, ne kérdd.

Régi bölcsesség: ami vár,

Réges-régen megírva már

Szíved piros redőiben, –

De nem pihen.

A rejtelmes redők alatt

Izzik az Élő Gondolat,

Amely öröktől örökig

Munkálkodik.

Eredj és tárt szívvel fogadd,

Amit diktál a pillanat.

Cselekedd, ami rajtad áll.

Nincsen halál.

(Áldás kötetben.)

A feltámadt gesztenyés

Sose láttam ilyen szépet, soha ilyen szomorút:

Hernyó-rágta, holtba-nézett, elsiratott gesztenyésed?

Mintha áldott áprilisnak csókja hívná, kivirult.

Tegnap még a tetszhalott fák lombtalan, levéltelen,

Vígasztalan, csontig aszva meredeztek a magasba,

Mára kelve minden ágon: lágy szemérmes zöld selyem.

Nyárközép van, kerten erdőn szárazság ül hónapos,

Csak az eldúlt gesztenyésen ifjodik meg a szegény szem:

Itt a szépség, itt az újság, itt az élet játszadoz.

Istenem! Hát ilyen is van! Milyen édes látomás!

Hát a hernyók, hát a férgek, hát a mocskos földi mérgek,

A lefosztott meztelenség, nem utolsó állomás!

Van fa, melynek termő-elve tetszhalottan is virraszt,

Szelíd daccal újra zöldell, van kibékülés a földdel,

Van a sorssal, van a véggel, küld az Isten új tavaszt!

Ó ne mondd, hogy csalfa játék ez a röpke bódulat:

S bár az új lombot felöltse a fa nem lesz új gyümölcse,

Ezidén már sem virága, még bimbója sem fakad.

Ó ne mondd ezt! Él az élet! A jövendőt ne keresd!

Most örülj a friss levélnek, s mindeneknek, amik élnek,

Lombos lelked örömének: annak örülj, azt szeresd.

(Áldás kötetben.)

Szent család

Fekszem a fűben a napon,

Szememre húzva kalapom.

Ölel a forró fényözön.

Más semmivel nincs most közöm.

Ölellek, iszlak, értelek

Te éltető arany meleg

S téged, testetlen tiszta fény

A napnak, a napnak szól ave-m.

Árad belém a végtelen,

A határtalan szerelem,

A mindenséget ölelő,

Most minden egy és minden Ő.

Mind, aki issza sugarát,

Iker, rokon, felebarát.

Ó én családom, szent család,

Fejed ha mellém hajtanád!

Én te vagyok és te vagy én.

Nincs más igaz a föld színén.

Mind, ami az Egyből való,

Egymásnak szívére való.

Atyámfiai, gyerekek,

Csak egyet tudok: szeretek.

Igyátok fel a fény szavát:

Vagyunk: szeressünk! Nincs tovább.

(Áldás kötetben.)

Törött rádió

Kis asztalon ébenfa ládikó.

Varázsszemével rádnéz: rádió.

Üveglapján sok büszke név rezeg,

Jelek, világok, kinyújtott kezek.

Karcsú forgói hívnák, öntenék

Hét világrészből a gazdag zenét.

Egy billenés s már hallanál igét:

Eljönne hozzád az emberiség.

A Végtelen beszél, ha egyet intesz.

Én Istenem, milyen szép volna mindez!

De a szegény gép nem tud hallani:

A belsejében eltört valami.

Eltört, vagy megrepedt, vagy kialudt?

Vagy a Mester egy percre elaludt,

Mikor szerelte, s már így született?

Mindegy, szegény gép néma és siket.

Hiába szól a szép emberi szó,

Nem fog rezegni ez a rádió.

Égen és földön zeng a Nagy Zene,

De nincs itt szív, mely visszazengene.

A szív megállt, a finom test halott.

– Szíves rádiók, imádkozzatok,

Hogy testvértekre rátaláljon egyszer

És adja vissza életét a Mester.

(Őszi fecske kötetben.)

Dörmögés a Múzsával

Múzsa, mostan megcitállak,

Értsek szót veled.

Régesrégen furdal már a

Lelkiismeret.

Nem is verset várok tőled,

Más hoz most eléd:

Csak amolyan próza-józan

Gondolatcserét.

Szent a vers, nincs ebben kétség.

Szent ma is nekem:

Csakhogy szent-e az enyém is,

Ebben kétkedem.

Szent a vers, de csak ha teljes

És tökéletes,

Hogyha benne búg a kozmosz,

Hogyha életes.

Életen is, önmagán is

Hogyha túlmutat

S ás, mint porban vízi vessző

A szívben kutat.

Mindenestül elhatárolt,

Mégis végtelen.

Én, és mégis mint az Isten

Szembenéz velem.

Ilyen ének olykor-olykor

(Néha úgy hiszem, –

Isten bűnömül ne tudja!)

Bennem is terem,

Vagy hogy termett, ha eláradt

Földi nyelvemen

Foghatatlan ihletésed,

Égi kegyelem.

Hiszem néha, – éppen itten

Van a bökkenő:

Az önérzet simaságán

Esett zökkenő.

Minden anya szépnek látja

Idétlen fiát:

Hátha nem is versed a szép,

Csak fantáziád.

Ugyan nézd – sziszeg a benned

Bennszorult Tamás –

Ezt nehányszor már megírtad,

Azt megírta más.

Itten közhely, amott pátosz,

Színfalszaggató,

Kongó játék, rossz tanulság,

Prédikáció.

Szabad erre pazarolni

Szűken mért időd?

Gyermekségre szétfecselni

Szívet és velőt?

Nem szebb volna, ha a tollat

Elhajítanád

S megmarkolnál istenesen

Kaszát és kapát?

Lassan-lassan télre fordul

Feletted az ősz –

Becsületben, tisztességben

Lett a fejed ősz:

Fordulj immár csendességgel

A nagy Csend elé,

Ritka szód is legyen immár

Csak az Istené.

Így böstörködöm magamban.

„Stop! – a Múzsa szól –

Elég volt a beteg órák

Gurhuláiból!

Egy az Isten, egy a Törvény,

Egy az élet is:

Míg az Isten írnod adja,

Ahogy Isten írnod adja,

Írsz.”

(Áldás kötetben.)

Mendegélünk föl a Kopaszra

Mendegélünk föl a Kopaszra.

Emlékszel egy fürtös tavaszra?

Akkor is épp így menegettünk,

Harangvirág kéklett köröttünk.

Gondolsz egy napos őszidőre?

Jöttünk föl a tölgyes tetőre,

S kéklő ajakkal, mosolyogva

Szedtük a szedret két marokra.

Most nem kérdjük, tavasz-e, ősz-e?

Csak ballagunk nézegelődve.

Nagy kék pillangók öntudatlan

Lengedeznek a pillanatban.

Lassan lépünk, mint aki ráér,

De meg nem állunk vadvirágért,

Nem hív el a hegyoldal szedre:

Láb alá nézünk, meg a hegyre.

Meg-megsüvegeljük a fákat,

Felhőket és minden csodákat,

Isszuk a szellőt mint a kelyhet.

Így mendegélünk egymás mellett.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Küldetés

Papi lelkigyakorlat előtt

Elküldettél – félelmes küldetés! –

Tanítani a küldetetteket.

Nem kívántatik tőled sem különb:

Amennyit egy kisember megtehet.

Tudósoknak tanítsak tudományt,

Akik őrzik az Ösvény titkait?

Ha többen hívják, többet ád magából,

Tanulni mégy, tanul, aki tanít.

Imádkoztassam, félszeg amatőr,

Az imádság fölkentjeit?

Tán imáik kegyelmes ballonát

Majd érted is fölengedik.

És mégis, mégis, – méltatlan vagyok,

Hogy szóra nyissam köztük szájamat.

És ha hétszerte méltatlanabb volnál:

Légy hetvenhétszer alázatosabb.

(Áldás kötetben.)

Évről évre – 1957

Gyerekek

Békafürdős faluszéle,

Legel rajta mindenféle

Hájra-hízó ifjúság:

Kismalacok, kislibák.

Jószág után vígan járdos

Bottal egy-egy mezitlábos

Kicsi fiú, kicsi lány:

Gyerek a gyerek után.

Bokor alá telepednek,

Fütyörésznek, verekednek,

Hemperegnek, játszanak,

Gyorsan telik így a nap.

Kismalacok vígan élnek,

Míg a késre meg nem érnek,

Totyoghat a libanyáj,

Amíg nő a háj, a máj.

Ami aztán várna rájuk?

Megsirassuk, vagy ne bánjuk?

Amiért a földre lett,

Hivatása bétellett.

De szegény kis pásztoroknak

A csillagok mit forognak?

Csillagok, jó csillagok,

Sok-sok szépet mondjatok!

(Őszi fecske kötetben.)

Illatok

Csillagos volt az éjszaka,

Ember és állat édesen aludt.

Fenyvesek álomittas illata

Ölelte át az álmodó falut.

Aludjatok! –

Susognak anyásan a fenyvesek,

Aludjatok, ti kedvesek,

Csöpp ember-fecskefészkek,

Boldog legyen az álmotok,

És édes az ébredéstek.

Harmathűvös hajnal remeg

Parázspiros mennybolt alatt.

Szénaillatban fürdenek

A lekaszált hegyoldalak.

Serkenjetek!

Szénában a szellők játszanak,

Sürög az élet, lobog a nap,

Álomnál szebb a valóság,

Munkátokat illatosítsa meg

A szépség és a jóság.

(Őszi fecske kötetben.)

Száll az angyal

Ilyen éj még sohasem volt,

Álmodót is élni költ.

Mérhetetlen mély a mennybolt,

Mámorítón mély a föld.

Száll a szellő, fürge langya

meglegyinti homlokom.

Száll a szellő, száll az angyal,

Óriási szárnyakon.

Száll az angyal, ifjú angyal,

És megáll a domb fején,

Szól az angyal, és a hangja

Átjár rajtam, mint a fény.

Áll az angyal, – nincs a térben,

Mégis látom, érzem őt.

Szól, – nem szóval, mégis értem.

Levetkőztem az időt.

Már megoldom, már levedlem

Földiségem fátyolát,

Embervoltom ismeretlen

Énbe, fénybe fürdik át.

Innen-onnan hetven évem

Merre ment el, hova tűnt?

Hétszerhetven gyöngeségem

Elhajítom, általlépem –

Mind a gondot, mind a bűnt.

Angyal, angyal, visszatérsz-e?

Drága testvér, el se menj!

Lelkem, lelkem, visszatérsz-e?

Fátyolodba, vagy megérsz-e

Már a másra, már a készre,

Túl a hernyó életen?

(Áldás kötetben.)

Angyal beszélt belőle

Íratlan hófehér lapot

Adtak kezébe, mikor született:

A szentségekben háromszor kapott

Elolthatatlan tűzjegyet.

Angyal járt mellette élete hosszat,

Hát lehetett-e rosszabb,

Mint ami lett?

Angyal vezette félkezét,

A másiknál egy ordas ördög

Cibálta folyton szerteszét

S ha imádkozni látta, nyelvet öltött.

Hát persze hogy csak botladozva járt

S félszegen hordta a fehér ruhát,

Amit felöltött.

Szavak kísérték és dalok.

Mondott sok szépet, sok bolondot.

Könyvükbe írták angyalok

Még azt is, amit ki se mondott.

Pedig bizony, ha kedve járt,

Dúdolva és dalolva fumigált

Sok tisztes gondot.

Nagy bombardós igéket is

Gyerek-nótába zümmögélt.

Nem vette hangját semmi szép fetis,

És nem függött nyakában amulét.

De a főoltárt megtérdelte lába

És sohasem vette hiába

Isten nevét.

Egyszer a könyv felüttetik

S vonatik minden ember felelőre.

Mindenegyes szó megmázsáltatik

S a nagy Verdikt elmondatik felőle.

Ott, ott talán majd kiderül azért,

Hogy olykor nem is ő beszélt:

Angyal beszélt belőle.

Madár

Nesztelenül, alig rezzentve szárnyát,

Egy nagy madár suhant az éjszakán át

Észak felől.

Drága madár, ritka madár:

Hogy bújtál el a vízözön elől?

Hitetlenül, fázva, borongva

Nézünk utánad szívszorongva

És hallgatag.

Édes madár, kétes madár,

Hallasd nekünk, ó hallasd hangodat.

Hihetjük-é, hogy hozzánk küldtek

Isten bárkájából a menekültek?

S holló vagy-é,

Rekedt madár, dögész madár

Melyet sohasem lát viszont Noé?

Vagy galamb volnál, békesség galambja,

És csőrödben az élet zsenge lombja,

Új életé?

Ó szent madár, boldog madár,

Repülj, repülj a szivárvány elé.

(Áldás kötetben.)

A megszedett gyümölcsfa

(Egy anyának)

Magad maradtál, mint a megszedett

Cseresznyefa, gyümölcstelen.

Előtte még a hosszú nyár,

De rajta már

Piroska gyöngy több nem terem.

Sértetlen áll és teljességesen,

Dús még a lomb, a törzs sudár.

Vajjon úgy érzi-é,

Hogy immár senkié?

Hogy életének nincs értelme már?

A forró éjben, míg a hold

Részvéttelen fogy és telik,

A szívszorító éji ég felé

Harmat módjára öntené

Magányossága néma könnyeit?

Nem, nem, hiszen a fák törvénye ez:

Kiserked a gyámoltalanka ág

S máris kinő az egyik jobb felé,

A másik bal felé,

Az anyatörzstől elfelé, tovább.

Visz, visz magával elfelé, tovább

Minden zamatot, minden illatot.

Fanyar golyók, csak színesedjetek,

Csak édesedjetek,

Az anyatörzs áldása rajtatok.

Csak vigyétek az áldást a szedőnek,

Kinek a kertész nyári kedve szánt.

Elereszt immár reszkető karom

S eztán majd békén eltanulgatom:

A legnehezebb anya-tudományt.

(Áldás kötetben.)

A mátrai temető

Valami világmegvető

Hajdani bölcs szénégető

Építhette e házikót magának:

Háttal fordult az útnak, a világnak,

Szemközt vele a temető.

Szemközt vele, szemközt velem

Avatag sír. Úgy képzelem,

Hogy ő pihen tövén a régi kőnek,

És onnan nézi házát az időnek

Végezetéig szűntelen.

Így, így szeretnék, gondolom,

Ha eljön rám a Nyugalom,

Én is húnyt szemmel heverészni

És nézni, nézni, egyre nézni

Amit szerettem egykoron.

Akit szerettem, – őt – meg őt,

Meg őt, ó mennyi drága főt,

Testvért, barátot, eszmetársat!

Lehet-e, hogy többé ne lássak

Csak egy lelketlen szemfedőt?

S a milliomszoros csodát,

Az Isten ízét, illatát,

A kozmoszt, melynek boldog tükre voltam,

S a másik kozmoszt, amit eldaloltam,

Ne látnám többé odaát?

Hisz látnom itt sem volt elég

A dolgok innenső felét.

Könyvben, imában, emberekben,

Egyet akartam, egyért verekedtem:

A túlsóért, a teljesért.

Testvér, békén pihenj, és fel ne költsön,

Ha lebocsátják melléd deszkabölcsőm.

Azután, – ki mit szeretett, örökké!

Fejünk felett a fülemile költsön

És én szeressek mindent, mindörökké.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Misék

Ó nyárelő sokünnepű hava,

Papszentelések édes évszaka!

Évforduló minden vasárnap.

S az öreg pap, kit kézvezetni várnak

Fölkent fiak, barátok, unokák:

Vállán érzi az Apostol kezét

Ó páratlan primiciák!

Ezüstmisék, aranymisék!

Első mise! Te zsenge nász!

Megérkezés s elindulás.

Koszorú, min a tövisek is rózsák,

Egy percben átélt örökkévalóság.

Kelyhedre vár a bárány és a farkas,

A még nem-született csodák.

Hozd a kenyeret, prédikálj, ne hallgass!

Ó egyetlen, örökös ifjúság.

Ezüstmise, férfiak ünnepe!

Eljárt az élet forró közepe,

Sürög az ember, korhamvazta fővel,

A munkából is ima lesz idővel.

Haszontalan szolgák vagyunk:

A szerelemből megmaradt a hűség;

Ezüst hajakkal Téged szomjazunk,

Ezüst igazság, ezüst egyszerűség.

Aranyos alkony: aranyáldozat!

Dús délutánra hűs napáldozat.

Reszket a kéz, a fáradt szív is reszket,

De tartja még és emeli a Kelyhet.

Ami közel volt, milyen messze van!

És ami messze volt, milyen közel!

Ennyi telt tőlem, – te tudod, Uram,

Öreg szolgádat most bocsássad el!

(Őszi fecske kötetben.)

Úrfelmutatás előtt

Misémben Úrfelmutatás előtt

Az élőkről való emlékezés

Mindennap rövidebb.

Misémben Úrfelmutatás után

A holtakról való emlékezés

Mindegyre hosszabb.

Fogynak, fogynak az énvelemvalók,

Szaporodnak, mindegyre szaporodnak

Akik előre mentek.

Életem miséjében

Közeledik az Úrfelmutatás.

Amerre járok,

Pirosinges kisfiúk lóbálnak csengettyűket.

Amerre nézek,

Fejeket hajlani látok.

Hányszor hallottam ezt a csengettyűt!

Hányszor hajlott szavára homlokom!

Hányszor láttam az Istent!

Hányszor tartottam kezemen!

Fogom-e látni Úrfelmutatás után?

Lesz-e helyem az Ő kezén?

Lassabban, kisfiúk,

Egy percig még ne csendítsétek a csengőt,

Hadd sóhajtom el újra meg újra

A Felajánlás szavait,

Aztán hadd jöjjön az Átváltozás.

(Őszi fecske kötetben.)

Megyen már a hajnalcsillag

Megyen már a hajnalcsillag lefelé.

Készülődöm én is már hazafelé.

Készülődöm, – nincsen messze odáig:

Megkérdeznek, hol maradtam idáig?

A nagy könyvből felolvassák előttem

A kontraktust: mi mindenre szegődtem.

Latra vetik a munkámat mennyit ért?

Számonkérnek, felelnem kell magamért.

Szedegetem a cókmókom szepegve:

Van-e közte, amit oda vigyek be?

Számolgatom itt akiket szerettem:

Lesz-e aki szól egy jó szót érettem?

Jó szót hiszen mondtam én is eleget:

Tudtam én, hogy szóból ért a szeretet.

De ha volt is szeretetem csipetnyi:

Inkább csak szerettem volna szeretni.

Mégis, talán ott sem leszek egyedül:

Hónom alatt ez a kopott hegedű.

Nevem mellé írva lesz tán odaát:

„Sokat nem ért, de legalább muzsikált.”

Szeretik a muzsikaszót amott is,

A muzsikust ha még ilyen kopott is,

Hát – ha nem is a mennyei karokban,

Elcincognék valahol egy sarokban.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Köd

Villámveréses, borzadályos éj után

A fáradt földre szemfedőt borít a köd.

Ég, föld, felhő, világ: egyetlen szürkeség.

A vaksi térben őrjöngőn sivalkodó

Szelek zimankós tengerében gázolok.

Az országúton olykor fel-felbukkanik

Egy-egy fenyőcsúcs háromágú csillaga.

Felnéz, meghajtja mindhalálig-zöld fejét,

Mint temetési kórus élén a kereszt,

S benyeli újra a közös fehér halál.

Amott egy ház, egy sose-látott, fúrja fel

Szederjes szürke-rózsaszín oromzatát

S míg visszahull a ködbe, mintha mondaná:

Itt éltek egykor, haltak egykor emberek.

Szemközt velem valami jön: kísértetes

Hosszú köpeny, nem jár a földön, óriás,

Hegyes csuklyája fölfelé szúr, arca nincs.

Ha ember volna! – forró szájjal kérdeném…

Mit kérdenék? – már hasztalan: elimbolyog

Mellettem, mint a süppedt sírokon a szél.

Néznék előre, tág szemmel, rimánkodón,

Keletnek, hol a hajdanában volt idők

Királyi napja tartaná most udvarát,

Ha volna még nap, és ha volna még kinek,

S nem én volnék az égvilágon egymagam,

Utolsó ember, aki látja, éli még

A szerves élet végső látomásait.

Hát ez maradt a hidrogén előtti föld

Isten-szerette Édenéből, – ez maradt:

Egy hamutenger és egy rossz embervakarcs!

A vonzás lomha láncán ezt hurcolja most

Valami egyre hűlő álnap-törmelék,

Mint rozsdás traktor zördülő géproncsokat.

Hát ez maradt belőletek, nagy Alpesek,

És Akropolis és harangvirág!

Hát ez maradt belőled, Michelangelo

S ti hároméves kisleányok, kisfiúk!

Hát ez vagyunk és ez megyünk előre mind,

Úszunk, időtlen óceánok árjain,

Amerre hívó nem jelölt elénk utat,

Amerre önnön bűneink égettek és

Hamvaztak ösvényt, öngyilkost és gyilkosat.

Így úszdogálunk, gazdátlan halálhajó,

S a mindenségben észrevétlen öntjük el

Az emberagyvelő utolsó örökét:

A védhetetlen, halhatatlan mérgeket.

Halott tudósok, hidrogén halottjai,

Míg cellátokban hős rabokként ültetek,

Villám-táblátokon megszámláltok-é,

Hány évre lesz az ördögnek szüksége még,

Betölteni zeníteket, nadírokat

És elhamvazni minden mindenségeket

És győzelmét a Trón elé süvölteni?

Én hallom is, már hallom is a Harsonát.

(Őszi fecske kötetben.)

Szamár és cinege

Testét szamártestvérnek hívta, melyet fárasztóan

meg kell terhelnünk, sokszor meg kell korbácsolnunk.

(Sz. Bonaventura: Assisi Sz. Ferenc nagyobb legendája)

Értelek pajtás, cinege, cinege,

Azt fütyörészed: Minek e? Minek e?

(Cinege)

Szamártestvérem mostanában

Sokat rugódozik

S rendez nekem naphosszat olykor

Hol cirkuszt, hol mozit.

Ha rákezdi, hát el nem érjük

A tenger aj-baj fenekét,

A béketűrésből kihozza

A bennem élő cinegét:

Ma ballábam eszi a köszvény,

Tegnap a jobbikat,

Tegnap a gyomrom járta bolondját,

Ma meg a májam dagad.

Majd szétveti fejem a fájás,

Csontig hasít a derekam:

Csoda-e, ha az emberekre

Rávicsorítom a fogam?

Száz éve már, hogy nem aludtam,

Hogy enni nem tudok,

Hogy hm-hm-nél nem mondanak mást

A túdós doktorok.

Az imádság is, mondd, mit érhet,

Ha már idáig valaki!

– Szól a cinege: Szamár testvér,

Ugyan ne légy már oly csacsi!

Tudod te jól, mi fájdít téged,

Nem kéz, láb, nem derék:

Zörög az út, zötyög az élet

És kopik a kerék.

Tudod te, mi marad egyre messzebb

S mi az, ami közeledik:

A huszadik igaz se volt tán,

Ám zörget a hetvenedik.

De még azért falba ne verjük

Különbre-jó fejünk!

Hússzal, hetvennel, százzal is tán

Csak emberek leszünk.

Egy pósta küldi mind a százat,

És egyet akar mindahány,

Szamár testvér, föl a fülekkel,

Légy optimista, légy vidám!

Ez egyszer tán a cinegétől

Tanulj bölcsészetet.

A bajok is mindjárt behúzzák,

Meglásd a körmüket.

Megteljesíti, hidd el, egymást

Kettőnk együgyű éneke,

Beillenék akár imának,

Ha egy ütemre muzsikálnak

A szamár meg a cinege.

(Őszi fecske kötetben.)

Két kis malac

Nagy esemény esett a háznál,

Izgalmasabb földindulásnál:

A Terka néni mit hozott! –

Két választási malacot,

Két válogatott választási malacot!

Híre fut a nagy eseménynek,

Jönnek kislányok, kislegények,

Hét szomszédságból, hirtelen,

Aki épkézláb, itt terem,

Aki épkézláb, – ha kell, négykézláb, – de itt terem.

És kezdődik boldog zsivajgás,

Belekábul a két kis pajtás,

Lelkendez a sok csepp torok.

„A farkuk ni hogy kunkorog!

A farkincájuk milyen édesen kunkorog!”

„Ni hogy túrkál az orrocskájuk!” –

„De sírhat-ríhat most utánuk

A pusi-mama odakinn!”

„Nini a körmük rózsaszín!

A körmöcskéjük igazánból rózsaszín!”

Addig-addig, hogy megriadva

Nagyot visít a két malacka

És vadul futásnak ered.

Uccu neki a sok gyerek,

Uccu utána, uccu elébe a sok gyerek!

Egymásba kapkod a láb a kézzel,

A kacagás a röfögéssel.

Már innen rá sem ismerek:

Ki a malac, ki a gyerek,

Gyerek malacka vagy malacka kisgyerek.

(Őszi fecske kötetben.)

A tündérek keresztfia

A jó tündér-keresztanya

Imígy áldotta meg:

„Eredj és énekelj!” – A rossz:

„De ne legyen, kinek.”

Hát ment és mondta énekét

A minden-emberét.

Dalt, mely magasba szegezteti

Az emberek szemét.

És hallották is, – annyian,

Mint egy tücsök neszét.

Pusztába dalolt: kis nép fia volt

És kis nyelven beszélt.

De hogyha száz, ha ezer is,

Hallotta dallamát,

Az is hidegen tovament siketen,

Hisz más Istent imád!

De hogyha tíz, hallotta húsz,

Az is hiába volt:

Mit hallanak, mit értenek?

Hisz oly halkan dalolt.

Sohasem mondta: Itt vagyok,

Figyeljetek reám.

De hisz nem is én, hisz a dal sem enyém

Nem az én muzsikám.

Másért vagyok én, mástól jövök én,

De hozzátok jövök

Belőletek kell űznöm el

A néma ördögöt.

Tihozzátok kell hoznom el

A szférák dallamát,

Néma az ember nélküle

S templomtalan nomád.

Ha meg nem hallod ezt a dalt,

Az élet is mit ér?

Egy percre csak, testvéreim,

Ezért a dallamért!

Ezt és sokat még másokat

Nem mondott sohasem

Elüldögélt a fák alatt

Magában, csendesen

S ha két vagy három jóbarát

Épp arra mendegélt,

Váltott velük egy szép mosolyt

S folytatta énekét.

A várakozó

Egy ablakban, egyedül, árván,

Egyvalakire várván,

Úgy-e hogy álltál már te is!

Szemedet egy pontra szegezvén,

Oda, hol kanyarul az ösvény,

Úgy-e hogy néztél már te is!

Messzebb e pontnál, egyetlennél,

Akárha mágnes rabja lennél,

Úgy-e hogy akkor nem néztél te sem!

S ha ilyenkor valaki rádszólt,

Csak nézted, mint egy megvarázsolt,

De nem láttad te sem!

S ha úgy esnék, hogy sohasem,

Hogy szűk lenne az élet is:

Úgy-e, hogy nem adnád te sem,

Hogy állnád, várnád akkor is!

(Őszi fecske kötetben.)

Ibolyántúli sugár

Fülemben egyre zúg a páli szó:

„Értelmem előtt tündököl a jó

De más törvény béklyói testemen:

Akarom a jót s a rosszat teszem.”

– De hálistennek nem végzet az átok:

A tenger rossz közt tenger jót is látok.

Láttam elejtett maszkot is sokat

És kimutatott sok fehér-fogat,

Ördögvigyort angyalmosolyon át,

Az eredendő bűn ezer nyomát.

Bármerre néztem, ordított a tétel:

A rossz a törvény, a jó a kivétel.

Igen, így szokta ezt a köznapi

Keserű szájak íze mondani.

A hályogon, a szürke bűnön át

A jó ibolyántúli sugarát

Hogy lássa meg a pislogó kis ember?

De te, az Angyal ujja érte szemmel?

Angyal hozta ki Péter lépteit

A börtönből: azt hitte, álmodik.

Mintha álomban járnék, engemet

Börtön nélkül is angyalkéz vezet.

S nem jutna jó tán, csak az álmodónak?

Akkor az álmot mondanám valónak.

De hisz az út, amerre jársz, igaz,

Hát hogyne lenne az Angyal is az?

Ha vele mégy: mint Pétert az övé,

Majd elvezet testvéreid közé

S amerre Isten ösvényei futnak:

Vezet, ha kell, az Ostiai Útnak.

Hát fordítsd meg az apostoli szót:

Lásd meg a rosszat, cselekedd a jót.

Jótét helyébe vissza-jót ne várj,

De szóra szót, de jóra jót találj.

Higgyél a jóban, de higgyél egészen,

S a te kezed is angyal keze lészen.

(Áldás kötetben.)

Hat szonett a csodálkozásról

I.

A munka mámorától ittasultan

Gondolatom ha olykor elpihen

S lassan elúszik mély vizeiben

Az éntelennek, a jövőm s a múltam

Vagy éjjel, hogyha hullaként kinyúltan

S mintha megállna virrasztó szívem,

Fekszem az éjszakai semmiben

És semmijében annak, ami voltam:

Egyszerre sajgó semmiségem éje

Ketté hasad s mellemre rázuhan

A halhatatlan kérdés meredélye:

A semminél sötétebb lenni mélye:

Lehet-e semmi ami van? – s hogyan,

Hogyan lehet az, hogy valami van?

II.

Kérdezted már, mi az, hogy „Én vagyok”?

Vérzik az ujjam, tüske szúrt belém.

Látom, hogy vérzik – az ujjam, nem én!

De mért szisszentem akkor oly nagyot?

Én érzem, hogy a vérző ujj sajog.

A drót lennék a lámpa belsején?

A drót a fényes, de nem ő a fény.

Én nem a fényes, én a fény vagyok.

Nem is a fény, nem is a fájdalom –

Más, ami érez, és más, amit érez:

A fényt is én csak érzem, gondolom.

Csodálkozás, nyiss nékem ablakot!

És gyújts nekem fényt a meztelen énhez,

Mondd meg nekem, mi az, hogy „Én vagyok”?

III.

Mondd, látod ezt a fejedelmi hársfát?

Milyen egyetlen, milyen szuverén!

Érzed-e láttán, amit érzek én:

A mélyek és a magasok varázsát?

A napra húzó mélyzöld kupolán át

Ezer ágán és ezer levelén,

Egy miniatűr kozmosz kebelén

Érzed az élet izgató talányát?

Látsz-e a lengő kupolákon túlra,

Hová a szemnek nincsen más fel-útja

Hallod a hívást a mély lombokon?

Én hallom, érzem, olykor szinte látom.

Hallod? nem hallod? botszívű barátom?

S csodálkozol, hogy én csodálkozom?

IV.

Csak egy perc, – mondod, – csak egy pillanat,

Ki tudna minden percet számbavenni.

Csak egy pillanat, annyi mint a semmi.

Már nem is volt – csak egy szemvillanat.

De míg egy szó átlépte ajkamat,

Hány ember jött e jajvilágra! Mennyi

Hunyta szemét le örökre pihenni!

S hányon betelt üdvösség, kárhozat!

Tán egy naprendszer robbant szét szilánkra,

Egy máson tán kigyúlt az élet lángja

S egy történelem indult ez alatt.

S hány mérfölddel vitt közelebb magadhoz

S magadat a bizonynál bizonyabbhoz

Ez a pillanat, – csak egy pillanat!

V.

Csodálkozom azon, hogy megszülettem,

Csodálkozom azon, hogy meghalok,

Hogy lábam alatt egy világ forog

És egy mindenség kering körülöttem.

Én nem keringek. Amit szemre vettem,

Hallok, tapintok – ízek, illatok: –

Énbennem vannak, – s én én maradok

És ők sincsenek megkétszerezetten.

Én én vagyok, olyan, mint minden ember,

És mégis, mint a Hold a végtelenben,

Egyedül úszom és fogyatkozom.

S egy messze láng mindig megújít engem

S a Teljes Fény elönti homlokom.

S én úszom, úszom és csodálkozom.

VI.

Csodálkozás! Te vagy az ember-elme

Első ügyetlen-édes mozdulatja,

Ami ösztönből lélekké avatja,

S te utolsó, beérett szenvedelme.

Belőled él az ihlet áhitatja,

Te nélküled a szív nem énekelne,

Szürkére fagyna szava és szerelme,

Te minden alkotásnak édesatyja!

Mikor elhangzott az első legyen

S az újszülött angyalok lábhegyen

Hallgatták a Hallhatatlan szavát,

Akkor születtél s el sem is enyészel,

Mert az Isten szívére te kísérsz el

Pihegő dalt és dadogó imát,

Az ezredeknek ezredein át.

(Őszi fecske kötetben.) A Pilisen születtek. Nem tudom mikor támadt a ciklus gondolata.

Jeromos a barlangban

A zordon és királyi Betlehemnek

Sziklái közt, melyek szívükben őrzik

Az angyalének békés dallamát

S a Napkeleti Csillag biztatását,

Hol egykor tán az énekes Király

Talált a kóbor éji vad elől

Menedéket a nyájnak és a dalnak,

Hideg barlangja mélyén egymagában

Viharhullámok verte homlokával

Álmatlan égő óriás szemekkel

Nagy álla csontja öklén – ült az agg.

Sarutlan szikkadt lábai előtt

A meghitt társ, az oroszlán hevert,

A mély sarokban elhajítva, rúgva

Nagy életének únt emlékei:

A bíboroskalap és Cicero

Gyűröttre olvasott foszlányai.

Feje fölött kőrepedésbe szúrva

A szurkos fáklya fösvény lángja füstölt.

Előtte, nagy laposkő asztalán

A pulpitus és rajta a Tekercs:

A Törvény és a Látomás tekercse.

Ült, óriás, a végeérhetetlen éjszakában,

Szakállas kő a meztelen kövek közt,

Némán. De benn, bozontos melle mélyén

Egyre vonaglott, dörömbölt a szív,

A vérző Birodalom, az egész

Vonagló Földkerekség sebeit

Magában érző nagy római szív.

Ült, görnyedezve a vak éjszakában,

Az irtózatos látások alatt.

Mert látott, látott, mint elődei,

Kiket az angyal perzselt ajakon

Izzó szenével, hogy kiáltsanak

És hirdessék azt, ami eljövendő:

Lát, mint azok, de jaj nem a jövendőt:

Amit ő lát, az a véres jelen,

A vérözön, a bűnözön, a butaság,

A barom-ember iszonyú özönje,

Amelyre nincsen ígérve szivárvány

És nincsen bárka, nincsen Ararát:

A szőrös-bőrös barbár millióit,

A horda gótot és a csorda vandált,

Az Alarikokat, vérben s aranyban

Térdig gázolva Róma Fórumán,

A Capitolt, a Lateránt, a Sírt

Meggyalázottan, dőlten, elmerülten

És végig a világon, mindenütt

Ahol az emberarcú élet élt,

Ahol Ágoston írt és prédikált

És Ambrus és Paulinus énekelt,

Száll, egyre száll a csillagtalan éj.

Már itt is, Dávid városa körül,

A hős szűzek, az erős asszonyok,

A Paulák és Eustochiumok

Kolostorának romjai között,

Ahonnan kétszer kellett futnia

Éjnek évadján a lángok közül

Hurcolván a nehéz tekercseket,

Már itt is, itt is közeleg az éjfél.

S az éjszakában Isten házanépe,

A Titkos Test, megmocskolt, szaggatott

Kétfelé tépett Krisztus-köntösében!

Még éppenhogy feljött a föld alól,

Még éppencsak hogy összeszedte áldón

A mártírok győzelmes csontjait,

Még éppencsak hogy torkáról lerázta

A tintásujjú Hitehagyott markát,

Hogy kezdte már hirdetni a tetőkről,

Amit a Pünkösd nyelvei beszéltek:

Már jött a Tévely, jött a Szakadás,

Felállott Árius, az átkozott

És megtörülte szemét a világ,

Körülnézett s elirtózott magától,

Mert áriánus már s az ördögé.

Az ellenség, e Világ Fejedelme

Mely köztünk jár, mint üvöltő oroszlán

Egyre vadabb és egyre álnokabb.

A vértanúkat és a remetéket

Le nem bírhatta kínnal és halállal,

Sem ocsmány rémek fertelmes hadával:

Ragyog Nitria, Kalchis, Tébais,

Antal nevétől vinnyog a pokol.

Őt sem törhette meg, sem a pogány

Vergiliusok mézédes szavával,

Sem a sivatag sanyarával.

De most püspököket, császárokat

Hajlít igába, hogy tömegeket

Hajlítsanak igába, kárhozatba.

A Szék is! – jaj, hol van már Damasus,

Az igaz Főpap és igaz barát! –

Jaj, minden perc az utolsó lehet.

S a szennyes örvény torkába temethet

Görög szépséget, héber bölcsességet,

Római rendet, – mindent, amiért

Embernek lenni, élni érdemes.

A Könyvet és a könyvvé lett Igét,

Akár holnap magába nyelheti

A dicstelen sír, – és ezen a síron

Még kő se lesz, amit elhengerítsen

A szombatéj elűzött angyala.

Igen, tudom a nagy ígéretet:

„Ne féljetek, én veletek vagyok

Mindennap a világ végezetéig!” –

De hogy lehetsz velünk, Uram, ha mink,

Mink, keresztények nem vagyunk veled!

Elhallgatott. Nézett a súlyos éjbe

Egy miatyánknyit, azután megrázta

Hószín sörénnyel üstökös fejét,

Kezébe fogta íróvesszejét

S folytatta ott, ahol elhagyta tegnap.

Isten tolmácsa, írt és írni fog

Ma is, holnap is, és holnapután is

Isten öreg cselédje, hajnalig.

(Áldás kötetben.)

Évről évre – 1958

Játékszer

I.

Fogadd el, Uram, szabadságomat,

Fogadd egészen.

Vedd értelmemet, akaratomat

S emlékezésem.

Mindazt, amim van és ami vagyok,

Te adtad, ingyen.

Visszaadok, Uram, visszaadok

Egyszerre, mindent.

Legyen fölöttük korláttalan úr

Rendelkezésed.

Csak egyet hagyj meg ajándékodul:

Szeretnem téged.

Csak a szeretet maradjon enyém

A kegyelemmel,

S minden, de minden gazdagság enyém,

Más semmi nem kell.

(Loyolai Sz. Ignác imája)

II.

Fogadd el, Uram, fogadd el, Uram,

Fogadd el őt is,

És benne szívem, – szívem és szavam:

A hegedűt is.

Nem hangosan, nem ünnepélyesen:

Némán kínálom,

Nem a megértés moraját lesem

E zűr világon.

Nem mint az elvonuló mennydörej

Visszhangja visszamormol,

És négyszer-ötször búcsúzkodik el

Négy-öt hegyormon.

Úgy vedd kezemből ezt a zönge fát,

Hogy meg se lássák.

El ne sirassák egy zengő világ

Elnémulását.

Mint játékszert, amit a kisgyerek

Magával visz az ágyba,

Selyemnél lágyabb anyai kezek

Elvesznek szép vigyázva;

De még egészen el sem szenderült,

Mellé fektetik újra szépszerével,

S ő álmában is csak a hegedűt

Öleli két kezével.

(Őszi fecske kötetben.) A „Suscipe…” nagyon kedves imádságom, naponta többször elmondom, s egyszer észrevettem, hogy ez kész líra. A két vers eredetileg nem tartozott össze. De a második nem született volna meg az első nélkül.

Kaszafenés

Valami cseng a csendes völgyön át:

Öreg tót ember feni a kaszát.

Aztán egy percig áll és eltekint

Lába előtt kígyózó rendein.

A kéz, a láb, a kasza is pihen,

Mi járhat a pihenő fejiben?

Talán csak annyi, hogy szép a mező,

Csak így maradjon, nem kell már eső!

Vagy azt gondolja ő is, amit én

Gondolgatok a szívem fenekén?

Én, ki ez istenáldott hegyeken

Csorbult kaszámat élesítgetem:

Csorbult agyamat, kopott szívemet,

Istenszabású emberségemet.

Tán egyet gondol mindakét szívünk

S ez az, amitől testvérek leszünk,

Hogy szép a szép, az illatos mező,

És jó a jó, fiatal szív s velő,

De nem elég, de semmi sem elég,

Mert szép is, jó is azt susogja: még!

Kaszacsörrenés, szívvér-dobogás

Testvér ütemben imádkozza: más!

A fáradt nap lassan pihenni tér,

Zörög már felénk a szénásszekér.

Vén ló a hámban, de még bírja tán.

Húzzunk még egyet azon a kaszán!

(Őszi fecske kötetben.)

Fordíts, fiú, a rádión

A rádió recseg, ropog:

Háború! Háború!

Rikoltoznak a hírlapok:

Háború! Háború!

A tudomány mellét veri,

Sírnak a Krisztus sebei:

Háború! Háború!

Fordíts, fiú, a rádión:

Testvéri szóra szomjazom:

Míg ép az agy s a szív meleg,

Legyünk, maradjunk emberek.

Csak szállítsd, vézna kis papom

A Krisztust kerékpárodon.

Igédre vár völgy és tető,

Menj, áldott békehirdető.

Doktor, nyergeld a géplovat,

Ne sajnáld fáradságodat.

Halál ellen mosod kezed,

Angyal csorgat rá szentvizet.

Serken a hajnal, aratók,

Az Isten hív, induljatok.

Család és ország enni kér,

Az élet szent, szent a kenyér.

Te is, dagadt inú kezem,

Ne bánd, hogy holnap mi leszen.

Abban sürögj, ami tiéd:

Görnyedt emberek hívják az igét.

Testvéreim, fogjunk kezet:

Nem vagyunk benne részesek,

Ha kiújulnak vérzeni

A megölt Krisztus sebei.

(Őszi fecske kötetben.)

A búcsúzó naphoz

Hegyen állok, nézem a búcsúzó nap

Piros gömbjét az aranyos hegyek

Felhőkoszorús homloka megett

S csókot hintek a kedves távozónak.

Isten veled! kiáltanám utána,

Vidd el magaddal szép üdvözletem

Túl a hegyeken, a tengereken

A mesebeli óperenciának.

Vidd, égi postás, a szívemet küldöm,

Köszöntök embert, fát és csillagot,

Akiket látnom meg nem adatott

Ezen a dús, de fösvénymarkú földön.

S ha összejutsz az égi körmenetben

Azokkal is, miket csak sejtenem,

Csak hinnem enged szűkös szellemem,

Mondd el nekik, hogy őket is szerettem.

S ha eljutnál a Központ közeléhez,

Ahol mindenben minden Aki Van,

Sóhajtsd elébe halk bizalmasan,

Hogy lelkem nála kisebbet nem éhez.

Hogy addig is, míg szívem elpihenne

Végtelenében, mindent köszönök,

Minden szépet, múlót és örököt

És azt is, ami vajha várna Benne!

(Őszi fecske kötetben.)

A névtelen angyal

Nem tündökölsz az égi seregek

Angyalainak kilenc kórusában,

Hasztalan keresem a Bibliában,

Emberi nyelven nincs is tán neved.

Nem a nagyokat, nem a szenteket

Kíséred át az Isten Államába:

Kisemberek utolsó állomása,

A kis halál, ez a te őrhelyed.

Mikor jössz hozzám? Lesz nekem szavad,

Szabadítóbb a földi fájdalomnál?

Lesz-e, hogy neveden szólítalak?

Ó bár te hívnál, angyali Ajak,

A néven, mely a túli tájakon vár,

Amikor majd onnan szólítanak.

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

Öregasszonyok

Milyen szépek az alkonyati felhők!

A hűvös kékből méz-arany csorog.

Milyen szépek az öregasszonyok!

Az encián szemet huny éjszakára,

De hunyt szemmel is kéken mosolyog.

Ti tudtok ilyet, öregasszonyok.

Szép tiszta ráncok, szép, komoly barázdák:

Bölcsességgé szüremlett bánatok.

Nyájas szibillák, öregasszonyok!

Ti keskeny ajkak, kik a hallgatásban

Már minden titkot megtanultatok,

Tanítgassatok, öregasszonyok!

Gazdag szemek, szelíd tengerszemecskék,

Mélységesek és hullámtalanok,

Nyugtassatok el, öregasszonyok!

Hűvös kezek, de melegen tapintók,

Fagyos a kezünk, simogassatok,

Anyátlanokat, öregasszonyok!

Alvó kisgyerek ágya zsámolyánál

Ezüst-glóriás őrzőangyalok:

Virrasztanak az öregasszonyok.

(Őszi fecske kötetben.) Terkának, mátraszentimrei háziasszonyunknak anyja öreg tót asszony volt, mellettünk lakott, sokszor láttuk. Egyszer ragyogó arccal jött: „Jön az én fiam, kivándorolt Szlovákiába, és most jön látogatni az anyját!” Úgy megszépült az az öregasszony az örömben!

Hársfák

Virágzó hársak hűvösében

Magányos csendben üldögéltem,

Nem is kívántam mást, csak éppen

Lenni, mint a lomb.

Mikor már-már elszenderültem,

Egyszerre fölrezdült körültem

Egy álomhalk, valószerűtlen

Földöntúli hang.

Száz méh, a hárs virága kelyhén

Illattal csordulóra telvén

Surrogja rezge szárnya nyelvén

Léte mámorát.

E hárs alatt én hányszor ültem,

Önnön zenémben elmerülten

S önös figyelmem elkerülte

Mind e halk zene.

Ki tudja, hányszor, s milyen hársak alján

Burkolt el engem ön zajomba csalfán

Csalóka ihlet, – még csak meg se hallván

Azt a más zenét,

Komoly lányát az Isten-adta csendnek,

Melyre a boldog angyalok kerengnek,

S melyben öröktől egy akkordban zengnek

Isten és világ.

Szívem, ne sírj, még nincsen veszve semmi:

Tanulj a hárstól illatot teremni,

A csend dalának élő kelyhe lenni

S búgni, mint a hárs!

(Őszi fecske kötetben.)

Nyírfakosár

Bizony hogy én is úgy vagyok,

Mint tornácomon ez az árva,

Nyírfaágakból faragott,

Szegen-lógó virágkosárka.

Tavaly, még nincs egy éve sem

Piros virággal, zöld levéllel

Játszott, – ma félig üresen

Birkózik a goromba széllel.

A fiatalság hova lett,

Mézes mezők kosárnyi szépe?

Elmúlt, elszáradt, – kiesett,

És nem került más a helyébe.

Kiesett, mit a szó, a név

Résein az emlékezetnek.

Jön egyszer egy jégmarta év,

S a kosarak megüresednek.

De ő még itt van, mint akit

Nagyobb erők ideszegeztek.

Hintálja száraz tagjait

S olykor a drót is zörren egyet.

Sebaj, sebaj, öreg kosár,

Mondom neki, – mondom magamnak,

Nem halt ki még azért a nyár,

Hogy virágaink odavannak.

Van még virág a réteken,

Az erdőn még zöldell a szépség.

Ne zúgolódj, hogy nem nekem:

Minden, ami szép, az enyém még.

S ha majd süvít az ősz szele

S a tél halotti tánca harsan,

Majd táncolunk mi is vele,

Csak felettünk a szög kitartson!

Addig szépecskén elleszünk,

Míg egyszer majd a tűzre raknak,

S illatot áraszt melegünk

Melegedő emberfiaknak.

(Őszi fecske kötetben.)

Szentségtartók

A templomtól a temetőig,

Temetőtől a templomig,

Ahol e hűvös nyáridőben

Ballagó életem folyik,

Jár a sok jó falusi ember,

Gyerek szalad, szekér döcög.

El-elnézem és meg-megállok

És mindenkinek köszönök.

A templomtól a temetőig,

Temetőtől a templomig

Ha járok, mást sem tesz a szívem:

Mindegyre csak találkozik.

A legtöbben visszaköszönnek,

Van, ki tovább megy ridegen,

Van, aki bambán visszabámul,

Csak egy nincs köztük: idegen.

A templomtól a temetőig,

Temetőtől a templomig

Minden kis házhoz nagy közöm van:

Minden házban ember lakik.

S ha embert látok, Isten szólít,

Meg kell előtte állanom,

Mert szentségtartó minden ember

S minden ház tabernákulum.

Mikor az Úrnap ünnepére

Virágot hint a körmenet,

Négyszer lendít keresztes áldást

A pap a négy oltár felett.

Hát énnekem, ki minden házból

Kinézni látom Istenem,

Hányszor kellene s hány irányban

Áldás keresztjét hintenem!

De áldást, imaszót, örökké

Malomként nem mormolhatok,

Hát annyit mondok tiszta szívből:

„Adjon az Isten jó napot!”

És ő, hiszem, meg ne hazudtol,

Ki társlakómként itt lakik

S mellém szegődik minden reggel,

Temetőtől a templomig.

(Őszi fecske kötetben.)

Hetven felé

Hetven körül

Az ember a világi jónak

Kétszeresen örül.

Halk lesz a szó,

Kettős akkord búg benne mégis,

A szomorú is meg a szép is:

Köszöntő is meg búcsúzó.

„Köszöntelek,

– Szólnék, – te szép világ, szeretlek”,

De a nehéz szók könnyekként peregnek:

„Isten veled, Isten veled!”

Hetven felé

Minduntalan búcsúzna már az ember,

És könnyeit szégyenlős szerelemmel

Szemérmes szókba rejtené.

De megered

A szó patakja s szétveti a mellet:

„Hívlak, szeretlek, kívánlak, ölellek,

Erdők, hegyek, virágok, emberek!”

Hetven körül

Az ember mindennek örül.

Hetven felé,

Mint felhőn át az esti napkorong,

Mindenfelé

Egy fényességes árny borong:

Az Istené.

(Őszi fecske és A kettős végtelen kötetekben.)

Jaj de szépnek…

Jaj de szépnek, fiatalnak

Látom ma a Mátrát!

Mintha szomjas szemeim most

Legelőször látnák.

Jaj de szépnek, szomorúnak

Látom ma a Mátrát!

Mintha fáradt szemeim most

Legutólszor látnák.

Addig él a fiatalság,

Ameddig a szépség.

Addig éljek, míg a szemem,

Míg a szívem ép még!

(Őszi fecske kötetben.)

Fák és gyerekek

Sokáig éltem, sok mindent szerettem,

És most, hogy eljár az idő felettem,

Még sokkal többet szeretek.

De legfőképpen, – érzem, ők is engem, –

A fákat meg a kisgyerekeket.

Beszélgetünk, bár ők hangot sem adnak:

A nagy szelíd fák bölcsen bólogatnak,

A gyerekek meg válaszul

Bölcsen – még a karonülők is –

Rám mosolyognak huncutul.

Gyermekmosolyból, szellőbújta lombból

Valami szól az ősi sugalomból,

Amit az ember lassan elfelejt,

Bár teste-lelke minden pórusával

Szomjazza, mint vas a delejt.

A Titoknak, melyet felnőtti szemmel

Már meg sem ért, már meg sem lát az ember,

Ők még látták illanni fátyolát,

S rajtuk keresztül hozzánk is lecsillan

Egy-egy sugár a mindenségen át.

Valahányszor beléjük néz a költő,

Le-lehull róla egy rossz emberöltő

És csenget neki a Paradicsom

S ő, mint a kisgyerek karácsonyeste,

Bekandikál a kulcslyukon.

(Őszi fecske kötetben.)

Pillanatkép

Fehéren csillogó mészkő-falak közül,

A hosszú alagút koporsó-kebeléből,

Ahol a vérverés fojtó iramba szédül,

A füstszagú vonat lihegve fölmerül.

Fáradtan, kormosan, langy verejtékben ázva,

A zsúfolt ablakokban bús esti emberek.

A fapados kocsik lassan bezörgenek

A hűs, diófalombos muskátlis állomásra.

Egy hektikás kerék rekedten felsikolt,

Az izzadt ablakokból sóhajok csordogálnak.

Füttyszó sivít: tovább, neki az éjszakának!

Meredten ül felettünk a hullaképű hold.

(Áldás kötetben.)

Ha jő a perc

Ha jő a perc majd, amikor lezárul

Kalandos létem drága földi része

S a lábam alatt elsikló határrul

Majd egyre vissza-vissza-visszanézek,

S visszanéz rám is és válni nem enged

Nagy életem tengernyi szépe, jója,

S még ember módra dobbanó szívemnek

Felsír utólszor halk gyászindulója:

Nem emberekhez száll majd szívverésem

(Már odaadtam szívemet nekik):

Engedj utólszor kismagadba néznem

Hadd lássa egyszer búcsúzó szemem még

A szőke pitypang szálló pelyheit

S a csillagok bizalmas végtelenjét.

(Áldás kötetben.)

Szíriát oszlopai

„Seth gyermekeinek papjai azt tanították, hogy a

föld egykor tűz és víz által fog elpusztulni,

s ekképp minden bölcsesség és tudomány megsemmisül.

Hogy tehát ezeket a későbbi nemzedékek számára

megmentsék, két hatalmas oszlopot emeltek, egyiket

égetett agyagból, másikat gondosan faragott kövekből,

s ezekre az oszlopokra felvéstek minden tudományt,

amelynek birtokában voltak. Az oszlopok pedig

Sziriát földjén állnak.”

(Josephus Flavius)

Harminc napot, harminc csodálatos nap

Kétkoszorús szivárványnál telibb

És gazdagabb és forróbb színeit

Ezt adtad Uram, fiadnak, a rossznak.

Szüretelő kádamba összehoztad

A nyártól ami gyönyörű telik,

A tarka ősz csorgó gyümölcseit

És illatát egy visszatért tavasznak.

Egy emberélet minden illatát:

Ezt, ezt sóhajtom e versekben át

Az eljövendő emberebb világnak.

Testvéreim, akik a vízözönt

túlélitek, itt egy világ köszönt

Hús-vér oszlopairól Szíriátnak.

(Kettős végtelen kötetben.)

Carmen semisaeculare

A Generális Atyának

A második félszázad küszöbén

A múlt élő tükrébe visszanézel,

S mind, amit tettél, kézzel, szívvel, ésszel,

Rád mosolyog, mint tükörből a fény.

És feldobog szívedben az erény:

A hála és az alkotó alázat:

„A kegyelem, az érdem is Tenálad,

Én Jézusom, – rossz szolga voltam én.”

De szól az Úr és térdelő igédet

Szárnyára ölti az örök ígéret:

„Hív szolgám voltál, béred megkapod,

Mert ki sokakat tanít igazságra,

A nem-múló örökkévalóságra,

Tündökölni fog, mint a csillagok.”

(Áldás kötetben.)

Évről évre – 1959

Búcsú a szavaktól

Szavak, szavak, búcsúzom tőletek,

Egymás után, mint halni készülő

Fiaitól az árvuló szülő,

Minden nap egy-egy új szót temetek.

Egy-egy újat a drága régi kincsből,

Nincs zárva kamrám, küszöbömön nincs őr:

Aki elunta életét velem,

Mehet, búcsútlan, köszönéstelen,

Mennyit hallgattam, futostam, figyeltem,

Míg ezt a drága kincset összeleltem!

Hány kis idétlent – az volt még a drága! –

Magam hoztam e dadogó világra.

Mi voltatok? élettelen anyag,

Élővé, szóvá én alkottalak,

Amikor forrón belétek leheltem,

Amit az Isten énbelém: a lelkem.

Bizony, hogy nem volt rossz sorotok nálam,

Mindenben mindig kedvetekre jártam,

Dajkátok voltam és cselédetek,

Ápoltalak és kényeztettelek.

Mostam, vasaltam, teregettem rátok,

Hímes aranyból szőttem a ruhátok.

Ezen a lármás, visszhangos világon

Ti vagytok csendes otthonom, családom.

Ti a szerszámom, kulcsom, fegyverem,

Tirajtatok keresztül ismerem

Izzó titkát az emberi tudásnak

S a kincset, mit varázsvesszővel ásnak.

Mindent, amit az ember szíve rejt,

S a másvilágból remegő delejt:

Kit a tudós csak eltakarna névvel,

Istent tapintom ujjatok hegyével.

Szülötteim s szolgáim voltatok,

És én szolgátok és királyotok:

Mint pénzeire a király nevét,

Reátok vertem arcom bélyegét.

S most hűtlenek, csalfák, kegyetlenek,

Egymás után elhagytok engemet.

Hasztalan hívlak, hasztalan kereslek,

Elhal a visszhang, a barlang üres lett.

Állasz az oltár lépcsőjén magad

És idézed a szentelt szavakat,

S csak tátogat szegény memóriád;

A néma ördög vigyorog reád.

Dobban a szíved, írnál, mondanál,

S a toll kezedben reszketni megáll,

Megzördül rajt egy látatlan bilincs, –

Nézel, utána, annak, ami nincs.

Hát így maradtál, – de jó ez neked:

Beszéltél hetven évig eleget.

S ha most a szó kegyelme elhagyott,

Gondolj szó nélkül szépet és nagyot.

Nézd ama bölcs hajdani remetéket,

Kik kinőtték az emberi beszédet,

S elvonulván barlangjuk éjjelébe,

Némán merültek a Lét tengerébe.

Csak egy, csak egy szót, csak azt ne feledjed:

Őbenne hallod az Egyetlenegyet

S újra tanulsz beszélni általa,

A Szót, a Szót, mely kezdetben vala.

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

Halotti beszéd a mezei virágokhoz

Esteledik, de még zöldek az árnyak.

Köröskörül a szép mezőn kaszálnak.

A tarka-barka sok szelíd virág

Fejét lehajtja, megadja magát.

Suhog a fű, a kasza éle serceg.

Derék kaszák, pihenjetek egy percet,

Engedjetek, hadd váltok egy komoly szót

Szegény füvekkel, talán az utolsót.

Esendő füvek, halandó virágok,

Jószívvel voltam mindig én hozzátok

Nem téptelek le, ott szerettelek,

Ahová a Jóisten ültetett.

Hadd mondom el hát búcsúzó beszédem

Ezen a csendes, imádkozó réten,

Amíg az illat, a virág imája

Felelni tud még lelkem sóhajára.

Hát, testvérkék, virágocskák, füvecskék,

Mentek ti is, mint elmennek a fecskék,

Mint lomb a fáról, kézből a kasza,

És annyi más még – elmegyünk, haza.

Azért, testvérkék, bizony mondom nektek:

Mikor a kaszaélről leperegtek,

Ne magatokért imádkozzatok,

Félig már üdvözültek, illatok.

Könyörögjetek hulltotokban értünk,

Kik ma vagy holnap nyomotokba érünk,

Hogy ne legyünk rútabbak nálatok,

Kik szépségben éltetek, haltatok.

(Áldás kötetben.)

Bujdosik az árva madár

Bujdosik az árva madár,

Egyik ágról másikra száll.

Hát az olyan árva, mint én,

Hogyne bujdokolna szegény.

Bujdosik az árva madár,

Egyik ágról másikra száll.

Könnyű neki messze szállni:

Vele mennek fiókái.

Nem hagy itt mást: őszi szelet,

Fagyos esőt, zúzos telet,

Üres fészket, üres tájat,

Semmi, ami visszafájhat.

Jaj, nem is az a legárvább,

Akit nem siratnak árvák,

Nincsen, aki elkísérje,

Nincsen, aki visszakérje.

De akinek útra kelve

Itt marad a fele lelke

Fészekülő pulyáinál,

Azt sirasd meg, árva madár.

(Áldás kötetben.)

Kézrátevés

Azelőtt tudtam, ki vagyok,

Most nem tudom.

Akartam is, sokat, nagyot,

S ma hányszor cserben nem hagyott

Öreg lovam, rozsdát fogott

Akaratom!

Embereket is, arcokat,

Ki jó, ki rossz?

Akárcsak édes magamat,

Úgy ismertem mindnyájukat,

És tudtam is, mi a szabad?

Mi a tilos?

Bizony, hogy most nem kérdezem,

Ki rossz, ki jó?

Mindenkinek testvéresen

Elébenyújtom két kezem,

Én felperes már sohasem,

Hát még bíró!

Két kézen át amit tudok,

Vajmi kevés!

Tudni kevés, érteni sok,

Mindnyájunk arcán ott sajog,

Mindannyiunkkal köz kapocs:

A szenvedés.

Több és nagyobb ez a kevés,

Mint bármi más:

Ez a Krisztus-kézrátevés,

Mindnyájunkért engesztelés,

Embernek emberrélevés,

Megújulás.

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

Nyárvégi reggel

Aranyporos nyárvégi reggel,

Gyomlálsz a kertben szorgalmas kezekkel.

Pedig a nyár

Lassan lejár.

A kardliliom kardja hegye sárgul.

Hull a szirom az öntözött virágrul;

Lassan elkezdi csomagolni már

Zöld poggyászát a fák alatt a nyár.

Nyár, szép arany nyár, jó meleg,

Engedd, hogy szépen kérjelek,

Csak egy nagyon nagyon picit

Lassítsd lehellet lépteid,

Hadd hallgassuk még egy picinykét

A vadgalambot meg a cinkét,

Hadd ültetünk még egynehány

Margarétát meg tulipánt.

Hadd legyen még egy csepp nyarunk,

Gyomlálni kócos udvarunk,

Fáradt szívünkbe gyűjteni,

Ami a nyárban isteni,

Hogy ködöt, esőt megelőzve

Suhannánk át a sárga őszbe,

A sárga csendbe,

Magunk körül piros tavaszt teremtve.

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

A kétarcú angyal

Angyalt, Uram, a megelégedésnek

És a csodálkozásnak

Hányszor küldötted hozzám angyalát!

Megmutattad a teremtett világot,

És lőnek esték, lőnek reggelek,

És láttam, s kisgyerek módjára tapsikoltam,

Hogy nagyon jó minden a nap alatt

És valami tán még énbelőlem is lehet,

Ha átadom magam az oktató angyali szónak,

Az Angyalnak, ki elnéző mosollyal annyiszor

Mutatta meg nekem a magam kicsiségét,

Gyámoltalan akaratomnak egy-egy felizzó pillanatát,

Egy-egy felizzó pillanatomnak elmondhatatlan örömét.

De most, Uram,

Amióta kegyelmes íjad ellőtte rám

A tovazúgó évek nyilait,

Más arccal néz az Angyal is szemembe

És látnom is mást ád elém:

Szép világodnak visszája-felét.

Ó, látom most is én

Milyen gyönyörű az emberi test,

De a csontok meztelen váza is énekel

És én most egyre hallom ezt a dallamot.

Mámorítón gyönyörűek most is a Sixtusi freskók,

De milyen szép a vázlat,

Amelyről a mester verejtéke csordul,

S amelyen még szemmel tapinthatom,

A kegyelem hogy küzd az anyaggal.

Láttam én tengert és vihart,

S most is lelkembe tudom inni még

A nagy vizek határtalan hullámait:

Láttam hócsuklyás hegytitánokat,

S homlokukról a végtelenbe rúgom el ma is magam,

De a végtelen szól hozzám akkor is,

Ha egy búgó kagylót tartok a fülemhez,

Ha egy parányi szentjánosbogár pislanó mécsét látom lengeni.

Ilyen látományok közt élek mostanában,

Ilyen szépségek sorjáznak el arcom előtt nap-nap után,

Jó most is a jó, szép most is a szép,

De nem úgy jó, mint annakelőtte,

És nem is úgy szép, mint azelőtt.

Az én szemem lángja lohadt-e parázzsá,

Vagy a teremtés kertjének lombjai közé

Suhog be olykor őszelői szél?

Ma e szépség gyönyörű visszája-felén

Meg-meglátom a férceket és a varratokat,

Most a kopások és a repedések

Ütnek szemembe minden untalan,

Rútság és rosszaság öklöznek emberököllel.

Mert ami szép, ami jó,

Isten és ember közös keze-műve,

Ami rút, ami rossz, az emberé magáé,

Emberé, aki nem-egészen ember,

De nem is egészen nem-ember azért.

A fél-emberek légióit látom én ma seregelni felém

Világ négy tája felől.

Ezek nyújtják ki felém este és reggel remegő kezüket.

Ó, hiszen jöttek hozzám azelőtt is sergestül sírók,

De akkor ők voltak a szomorú kivétel,

És körülöttük énekelt és illatozott

Kertész angyalok kapái nyomán

A virágos világ.

Most ők a többség, a szín, a valóság,

Majdnem hogy ők a megismert emberiség…

Akkor belőlem is bugyogott az emberi szó,

Ujjamról csepegett az olaj,

És mindennapos volt a csoda körülöttem.

Most Lázár vagyok a Lázárok között,

Inaszakadtak közt inaszakadt.

Olykor szinte már azt hiszem,

Hogy az angyalokat hazahívta végképpen a Gazda,

És magára maradt,

Férgek fogára a vadon világ.

Ó, hányszor száll pedig el közöttem és Isten között

Pislogó méccsel reszkető kezében

(Áporodott imáim olajával)

Ma is az Angyal, az én angyalom!

De most az arca másik arc,

Mosolygása is másféle mosoly.

A fél-emberek szomorún mosolygó angyala ő;

Az egyik szárnya törten csüng alá,

S azt mondja: szegények!

A másik szárnya csattog a mindenség szelében,

S azt mondja: boldogok!

Kétarcú angyalnak vagyok gyermeke én,

Kétarcú élet, kétarcú ének.

Angyal, szomorú mosolyú angyal,

Tanítsd ölelni két karomat,

Hadd ölelem mindennap mind a kettőt,

A szegényeket is meg a boldogokat is.

Hangold fel húrjaimat,

Mindennap mind a kettőt,

Hadd énekeljem énekedet,

Az emberekét is meg a fél-emberekét is.

Ha más azt mondja: föld!

Hadd énekeljem én:

Föld, föld, nyújtózzál ég felé!

Ha más azt mondja: ég!

Hadd énekeljem én:

Ég, ég, hajolj a föld fölé!

S ha más azt mondja: vég!

Hadd énekeljem én a véges-arcú végtelent,

S a véget, mely a végtelenbe nő!

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

A pók halála

Pók szaladt az ágyamon.

Megcsípett a vállamon.

Biz én magam nem hagyom!

Hol a cipőm? Felkapom,

Leütöttem, vége van!

Itt hever a vánkoson,

Alaktalan kis halom.

„Nézz rám, – mondja – gyilkosom!”

Biz én meg se hallgatom:

Leütöttem, vége van!

Libabőrös hátamon

Megsuhint a borzalom.

Akarom, nem akarom,

Nem lehet nem hallanom:

Leütöttem, vége van.

Bosszút álltam, – mi jogon? –

Egy parányi állaton.

Késő már a bánatom,

Vissza nem sirathatom:

Leütöttem, vége van.

(Áldás kötetben.)

Esik eső

Bagolyirtás, Bőgösrét és Ágasvára.

Esik eső hegyen-völgyön fűre-fára.

El-elhagyja, nekibuzdul, újrakezdi,

Csatornáit hétszer egy nap megereszti.

Mezítlábas Mari néni a pitarban

Gyönyörködik a zuhogó zivatarban.

Minduntalan lelkendezve kiabálja:

Jó kis eső, köt a krumpli valahára.

Joskó bácsi, öreg szlovák, hetven felé,

Eresz alól nézeget a földje felé.

Káromkodni nem szokott, de most nem állja.

Pedig attól föl nem áll a gabonája.

Mennyországbán Szent Péternek van a napja.

A csatornát nyitogatja, csukogatja.

Szakállába mondogatja mosolyogva:

Fiacskáim, várjatok a sorotokra.

(Áldás kötetben.)

Szép piros szív

Aki szeret, aki nagyon szeret,

Százszor veszíti el az életet.

Mert mindig újra egyedül marad

S nem találja a tovahunytakat.

Addig jó neki, amíg sírni tud,

A könnyeken a fájdalom lefut.

Addig jó neki, amíg emleget,

Mint külországban élő gyermeket.

Addig jó neki, amíg hazavár:

Csak költözik, de megjön a madár!

Addig övé még, aki nincsen itt,

S ő éberen virrasztja kincseit:

Túl az időn, téren és síron át

Élő szemét, szavait, mosolyát.

Mind élnek benne, és ő bennük él,

S van is mindennap élnie miért.

Élnie mért és imádkoznia.

Vedd a kezedbe szép piros szívét

Általvert szívű Mária!

(Áldás kötetben.)

Holtig-e vagy hazáig?

Ne hívjatok, nagy hegyek,

Magamtól is elmegyek.

Fáim, ti se küldjetek,

Úgy sincs nyugtom köztetek.

Kanyarog az öreg út.

Lábam alól majd kifut.

Fojt a por és tör a kő,

Hol van már a delelő!

Delelőtől estelig

Jaj de hamar eltelik

Temetőből fúj a szél,

Megy az ember, mendegél.

Honnan? hova? merre? mért?

Én se mondom, te se kérdd.

Fut a felhő, fut a szél.

Aki ember, holtig él.

Ember voltam idáig,

– Holtig-e, vagy hazáig?

(Áldás kötetben.)

Nézz fel a kékbe

Lezárom a könyvet, letörlöm a tollat,

Még nedves a lap, de a munka kész.

Keresztet a könyvre, a szívre, a szájra:

Ez a pont, ez a csend, ez a teljesedés.

A munka, a munka, a munka egész!

S most nézz fel a kékbe: még nem vagy a túlé,

De itt sem egészen a rőt nap alatt!

Nincs fontos a földön és nincsen a napban,

Aminek odatárd szabadult magadat,

Csak az új, csak az új, csak az új feladat!

(Áldás kötetben.)

Vendégek

Az öreg ember soha sincs magában:

Ülvén egyedül rozzant sátorában,

Nappal némán, éjente éberül

Nem-hítt vendégek guggolják körül.

A betegségek. Föl sem veszi őket,

(Kora vendégek soká nem időznek!)

Míg meg nem zördül (furcsa fordulás)

Nulla előtt a hetes, – a kaszás.

Reccsenő gépén szorongó pilóta

Érezhet úgy, ahogyan én azóta.

A rám lesőket most már én lesem,

Tudom, hogy el nem hagynak sohasem.

Állhatatosak legutolsó vérig,

Néma szemükben földi sorsom érik.

De nézz velük bátran farkasszemet:

Több is van bennük: onnan üzenet.

Onnan érkeznek hírnöknek, futárnak,

Ahol engemet bölcsőm óta várnak,

Ahova rajtuk át vezet az út,

Kezeik tárják ketté a kaput.

Szeresd hát őket, ha csúfok is éppen.

Akad belőlük minden napra szépen.

Körülülik diétás asztalod:

Házad népévé lettek a bajok.

Etetnek is alkalmas élelemmel:

Friss fájdalommal, forró félelemmel.

Minden falat megmondja, merre mégy,

Hol öleli a Kezdetet a Vég,

Hol vár a vendégség, amelyre hínak.

Nyiss hát ablakot, ha zörget, a kínnak,

Mert angyal ő s angyalnyelven beszél,

Füledbe súgja: Én vagyok, ne félj!

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

Lilaszegélyes orgonasoron…

Lilaszegélyes orgonasoron

Járok. Járkálok. Nem gondolkodom.

Fejem fölött a felhők is lilák.

Sötétlilák. Mint a hűlő világ.

Hűlő világom, fonnyadó egem.

Járom az árnyat. Nem sötétedem.

Az út porából egy elhullatott

Orgonafürt lehel rám illatot.

Megsimogatom és lefektetem

A ringó fürtök árnyalta gyepen.

Takarja el a világot előle

Az anyabokor lila szemfedője.

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

Évről évre – 1960

Ne félj!

Ember, ne félj a rossztól!

Arkangyal áll a poszton,

Van, aki hallja hangod:

Szabadíts a gonosztól.

Ne félj a fájdalomtól:

Nem kontár kése koncol,

Próbált sebész az Isten;

Megifjodol, ha boncol.

A bűnt se féld: a pázsit

Gyomot is hajt, ha ázik.

Ravasz művész az Isten:

A rossz is jót csírázik.

Még magadat se féljed:

Isten kezén a mérleg.

Ha még oly semmi volnál:

Majd megnagyít a Lélek.

Ha napba, holdba lőnek,

Örülj a szép erőnek:

Minden javára munkál

Az Istent szeretőnek.

A kék magasba nézz föl,

Ne kérdd, hogy meddig érsz föl.

Egyet pillant az Isten,

És egész lesz a részből.

A halál is csak ennyi:

– Ne félj elébe menni –

Édesapád az Isten,

Röpül eléd, ölelni.

(Áldás kötetben.)

Szitálnak a szélben…

Szitálnak a szélben hulló levelek,

A fák koszorúja lassan lepereg.

Hajlong az ág is a szélben alá:

A hullást, a hullást lassítaná.

Lenn járdakövön a sárga levél

Még zizzen egyet, mielőtt elalél,

Még egyet, utolsót, fölfelé,

Az ághoz, az ághoz, amely az övé.

(Áldás kötetben.)

Ember maradj!

Nyár van megint.

Arcon legyint

Friss napsugár:

Gyerünk, gyerünk, heverni kár!

Hiszen tudod:

Reád szabott

Hány munka vár.

Hamar, hamar, henyélni kár!

Nem tudhatod,

Hogy hány napod

Van mérve még.

Biztos csak egy: nem lesz elég.

Mikor kapod

Végső napod,

Nincs tudni agy.

Fontos csak egy: ember maradj!

Mígnem kinő

Belőled ő,

Ki egy veled,

Aki embernél emberebb.

(Áldás kötetben.)

Három és négy között

Éjjel van, három és négy között az óra,

Ilyenkor indul el csatangolóra

Az ördög, elnyelni lelkeket keresvén.

(Aludjon ilyenkor, aki jó keresztény!)

Pokoli setétség. Fele földkorongra

Ráült az árnyék-szemfedő szorongva.

Vígasztalanul virraszt a sötétben

A földgömb félig, a lelkem egészen.

S már kúsznak elő az odúkból az undok

Varasbéka testű, bagolyszemű gondok,

Jönnek a félelmek, a szívdobogások,

Ablakon, ajtón fülledt kopogások.

Ablakon, ajtón-e vagy az én szívemben?

A holnap rémei riogatnak engem.

Szívem rozsdálló húrja csikordul:

Minden – csikorogja – visszájára fordul.

Fekszem egy kézen, egy jéghideg kézen:

Tudom, ki kezén, – tudom, de nem érzem.

Ne is érezzem! – Getszemáni Jézus,

Add, hogy odaadjam magamat egészen!

(Áldás kötetben.)

Múladozóban már a zivatar

Múladozóban már a zivatar,

A hegyeken a rejtett ütegeknek

Sorozatai egyre csendesednek.

Már-már esővé lankad a vihar.

De minket itt a völgyben eltakar

Ólomfüggönye zuhogó vizeknek.

Ránk a hegyek hasztalan integetnek –

A völgyfenék még fürdeni akar.

Még szomjazik, még egyre inni kér,

Még mindig mintha megváltásra várna,

Nincs addig nyugta, nincsen addig álma,

Míg a kegyelem szívéig nem ér.

Ezt imádkozza erdőben a málna,

S föld szívében a burgonyagyökér.

(Áldás kötetben.)

Erdei mise

Csepp asztalon éppen csak annyi hely,

Hogy elfér rajta Tányér és Kehely.

A kis szobában annyi levegő,

Hogy elfér benne négy-öt térdelő:

A házinép imádkozik velem:

Fölöttünk szénapadlás, azon felül a menny.

Két-patak-parton, erdő közepén,

Zöld hegyek alján mondom a misém.

Belecsengenek, belezsonganak

Kántoros kedvű kicsi madarak.

Az erdőből is ide-idezeng

A tölgyek orgonája. Így még nagyobb a csend.

Jertek, jertek, világ kicsinyei,

Csendben az Istent dicsőíteni.

Jertek, ti szépek, hívek, boldogok,

Csengőm szavára elnémuljatok,

És meghajoljon valamennyi térd

Az Isten árnyékában didergő nagyokért.

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

Hold a Csóványos felett

Merengő arccal üldögél a hold

A láthatatlan Csóványos felett.

Az ember felnéz és feled.

A hold körül a lámpás csillagok,

Lába előtt a hallgató hegyek,

És szőnyege, a rengeteg.

Az ember néz és hallgat, mint a hold,

És Isten-adta érzékein át

Éli az élő éjszakát.

Mert minden él és minden elmerül

A kék-ezüstös égi tengeren,

Innen és túl az emberen.

S mint alvó kisded ajakán a tej,

Az ima gyöngye ajkamon remeg.

Hold és hegyek, erdők és csillagok,

Fogadjátok be testvér lelkemet.

(Áldás kötetben.)

A köpönyeg

Elmegyek, elmegyek, hosszú útra megyek,

Hosszú út porából köpönyeget veszek.

(Székely népdal)

Elmegyek, elmegyek, hosszú útra megyek.

Úti köpönyeget hamar hol is vegyek?

Volna köpönyegem hosszú út porából,

Hosszú poros élet bűnei sokából:

Rongyos egy köpönyeg, százszor ki van foldva,

Csak újra kifeslik folt hátán a foltja.

Eldobnám szívesen, hisz világ csúfjára,

Hogy álljak ki benne az ország útjára.

De hát még hogy álljak szeme elé Annak,

Aki nem így akart engemet magamnak.

Ha még el is szánnám el is hajítani:

Marad-e alatta belőlem valami,

Amire rámondjam: ez az én személyem,

Az ember, az Isten, a magam szemében.

Már a hosszú útnak végét rovom én is,

Túl a másik fele harmadik felén is.

Rövid útra kell már köpönyeg énnékem.

Te tudod, Jézusom, egyedül mértékem.

Csak tetőled várom, hogy vállamra veted

Azt a Te rámszabott, varratlan köpenyed.

Dáliák

A hegyekről most kúszik le a reggel

Megfürdet mindent mámoros színekkel.

A ház körül öklömnyi dáliák,

Rózsás vidámak, mélabús lilák.

Az ampelopszisz fürtjei körül

A méhe-nép az életnek örül.

S üldögélvén a vadszöllős verandán

Némán tűnődöm életem kalandján.

Örülni én is jól tudok nagyon,

Hetvenkét éve, hogy el sem hagyom.

De Isten tudja, ez a mostani

Öreges öröm csak más valami.

Most ami öröm, szép is, szomorú is

S könnyei között mosolyog a bú is.

Ó lila mosoly! rózsaszínű árnyék!

Nincs már a földön semmi, amit várnék.

Tudom, hogy minden óra szép ajándék.

Szívvel fogadni, amit Isten rád hoz,

Megtérni szépen apákhoz, anyákhoz,

Ahol talán még azt is fellelem,

Amit félbe sem hagytam, idelenn…

Jöjj, mondanám, utolsó kegyelem!

Hanem itt hagyni apátlanul őket,

Kikkel a lelkem Isten egybeszőtte,

Hogy búra váljék bennük a világ,

Mint bennetek, szomorú dáliák, –

Vagy ők menjenek, Isten ments, előre,

S nekem legyen a világ puszta pőre,

Mint vihar után derékon törött

Dália-szárnak az épek között…?

Ki merne kérni? kérni melyiket?

Melyik a jobb? melyik a nehezebb?

Lehajtott fejjel, mint a dáliák,

Hadd mondom el az egyetlen imát;

Elmondom egyszer, aztán hallgatok:

Legyen meg a Te szent Akaratod!

(Áldás kötetben.)

Unokák

Fiatalok, egy fészakalja,

Ülnek a vedlett szőnyegen.

Egyikük lobogón szavalja

Majd félszázéves énekem.

Fiatalságuk melegétől,

Tán a verstől is – nem tudom –

Éveim tornya visszaépül,

S magam is átforrósodom.

Ki érti meg a vers csodáját!

Elfeledett romok alól,

Félszáz esztendő hamuján át

Róluk beszél, nekik dalol.

Mi ez a dal? Ki énekelte?

Hogy tudtam akkor mondani?

Lehet-e ötven év a kelte,

Amikor olyan mostani.

Amikor napvilágra hoztam,

Őt búgta minden idegem,

És mégis: ahhoz, ami mostan,

Szegényes volt és idegen.

Csak most él igazán, egészen,

Most mondja azt, ami vagyok,

Most tükrözi teljes egészem,

S azt, ami énemnél nagyobb.

Köszöntlek táguló szívemmel,

Körém gyülemlett unokák;

Úgy adta Isten, hogy ti bennem,

Én bennetek növök tovább.

Hát kéz a kézbe: ünnepeljük,

Egymás arcáról fölleheljük,

Amely ma köztünk megjelent,

A versben élő Végtelent.

(Áldás kötetben.)

Örökösök

Az iskolaház folyosója sarkán

Zsibongva, fürgén, tavaszias tarkán

Mennek előttem a fiatalok,

A lépcsőfokot hármával ugorván.

Köszönnek, annak rendje-módjaképpen:

Tudják, ki vagyok, hisz ott lóg a képem

Valahol egy falon a folyosón

Régvolt tanárok képei körében.

Amint egyik-másikkal összenézek,

Elnehezülnek vállamon az évek,

Olyan avultnak érezem magam,

Mint egy elszürkült történelmi képet.

De én kilépek rozsdás keretemből

S szürkült kezemmel, nem-szürkült szívemből

Áldást intek a sietők után,

Atyai áldást, – a történelemből.

Meghalljátok-e a múltbeli áldást,

Kik a holnaptól várjátok a váltást?

Mindegy, megfogan, hallatlan is, érzem,

A nagyapai Istenhez-kiáltás.

Dús örökséget nem adhat apátok:

Csak ami voltam, azt hagyom reátok,

De hogyha (Isten adja!) megfogan,

Boldog lesz tőle késő unokátok.

Csak ami vagyok: azt, hogy szépen éltem,

Igaztól, jótól, széptől sose féltem,

De ami nem szép, ami nem igaz,

Ami nem is jó, azt is, most is, értem.

Megértem azt is, aki nem ért engem,

Tudok ölelni múltat a jelenben.

És akarom ölelni a jövőt,

S szolgálatára magamat jelentem.

Szolgálatára embernek, világnak,

Nagy Istenemnek, kicsike hazámnak,

Vén magam helyett, örökösökül,

Fiúk, fiaim, titeket ajánllak.

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

A lóré

Szalad a lóré, csöpp hegyi vonat,

Zörög az erdőn nagy hegyek alatt.

Lógó fejjel, meggyőződéstelen,

Vén ló zördíti rozzant síneken.

Gördíti becsülettel fölfelé,

És visszafelé is gördítené,

De amikor elérik a tetőt,

Hámból kifogják jámbor ügetőt,

A lószerszámot hátára vetik,

Farát szelíden megveregetik,

És azt mondják: Eridj szépen haza.

És ő elindul szépen és haza.

Hát a te lóréd, édes öregem?

Lovatlan áll már az is a hegyen.

Nem is zörög már, csendes, jó hely ez,

Megállónak is csak föltételes.

Hiszen te húznád szívesen tovább,

De idefönt már nem kérnek csodát.

Hordtad a hámot, húztál szekeret,

Most már az üres hám is fölsebez.

Az is megrezzent, mikor valaki

Hervadt hátadat megveregeti.

De már maholnap megsimít a szó:

Jöjj haza szépen, fáradt vén csikó.

– Megismered: ez a gazdád szava,

S szépen elindulsz, – szépen és haza.

(Áldás kötetben.)

Évről évre – 1961

Dörmögés

Hét évtizeden át

Az ember lassan megszokja magát,

Megszokja a világot.

Eddig úgy tudtam, hogy ha nézek, látok,

Hogy parancs nélkül is jól visz a lábam,

Mint ifjúságom hegymászó nyarában,

S a két kezem (már ami tőlem tellett),

Magamagától tette, amit kellett.

De mostanság, – azóta!

Foghíjasan recseg a nóta

A belső billentyűk alól.

A gondolat nemcsak hogy nem dalol,

Lassanként már a szókat is elejti,

Maholnap önnevét is elfelejti,

Hovatovább

Csoszogva jár a fej is, mint a láb.

Hát még a mindennapi tárgyak,

Azok lettek csak csúfok és csalárdak!

Nem fog a fog, nem vág a kés,

Táncol a toll, reszket a kéz,

Szűk lesz a gomblyuk, kövér lesz a gomb,

Öltözködés, vetkőzés csupa gond.

A dunna meleg, de hideg a paplan,

Takarva nem jó, hát még takaratlan!

Nem szólnak, néma összeesküvők,

Csak úgy magukban pukkadoznak ők,

Hogy mit akar itt ez a vén mihaszna,

Kiből immár senkinek semmi haszna!

Dehát csak még az emberek!

Róluk beszélni is alig merek.

Olvastátok: a Fidzsi-szigetek

Bölcs szülöttei az öregeket,

Ha már hasznukat nem nagyon vehették,

Agyonverték és gyomrukba temették.

Igaz, minálunk – nem régóta – más,

Sokkal gyakorlatibb a népszokás.

Öregeket minálunk meg nem ölnek,

Inkább hasznát veszik, mint nagyszülőnek:

Hova lenne sok gyönyörű család,

Ha ráncos kézzel fel nem tartanák

Továbbszolgáló nagyapák, anyák!

Lám engem is, ezt bizonyíthatom,

Mindezidáig nem vertek agyon,

S ámbár régóta pihenőre vágynék

(Régi magamhoz képest furcsa árnyék!)

Rezgő kezem szorítja két családom

És megmarasztal ezen a világon.

Úgy halmozzák rám a szép szavakat,

Hogy a lélegzetem is elakad.

S olykor szinte már odáig vagyok,

Majd elhiszem a sok szépet, nagyon,

Mit belém látnak, belém mondanak

Testvéri szem és baráti ajak.

Ilyenkor jól jön egy szép nyakleves,

Minőt a vénség mindennap szerez:

Elfeledett név, elejtett karóra,

Morcos viszonzás jóhiszemű szóra,

Álmatlan éjjel, roppanó derék,

Hol eggyel több, hol kevesebb kerék,

Egy szép szó mellé kilenc kellemetlen,

Egyszer a test nyög, másszor meg a lelkem:

Mindez egyet mond, mint versben a refrén,

Ember vagy, vén vagy, fejeden a törvény.

Csakhogy nem elég annak a fejed,

Többet akar, nagyobbat: szívedet.

Azon mérik rád a jövőt, jelent,

Hogyan dobogja szíved az igent.

Egy igennel eggyé karolhatod

A percet és az örökkévalót.

(Áldás kötetben.)

Ökörfarkkóró

Egyedül áll a lekaszált mezőn,

A kaszás tisztelettel elkerülte,

S ahogy elment mellette, visszanézett,

Ő meg utána nézett a kaszásnak.

Körülzuhogták szívtelen szelek.

Jöttek, elmúltak, ő meg ittmaradt,

Hajlongva nézett a szelek után,

Karcsú gerincén nem esett törés.

Levélhullajtó őszeleji éjben

Eszébe jut, hogy egyesegyedül van.

Szürkülő szárán remegés fut át:

Hát én mikor? és merre? és miért?

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

Nem betegség

Ez nem betegség, ez csak állapot:

A kor, korom, korunk,

Becsengeti a nagyszerű napot,

Mely után nem kívánkozunk.

Ez nem sírás, ez csak megilletődés,

Búcsúzás néma könnyei,

Utánatok,

Felém kinyújtott jóságos karok,

Akiket nem tudok, nem akarok

Kezemből kiereszteni.

Nem is rettegés, noha félelem:

Hívés, reménység, áhitat

Bújócskát játszanak velem,

Mint esti felhők oltárán a nap,

Mígnem az éjszaka eljő

És elalusznak sugarak és felhő

És kettesben virrasztanak

Az Isten és a lelkem, –

Két halhatatlan érthetetlen.

(Áldás kötetben.)

Isten tenyerén

Újság, rádió, televízió

Torkán üvölt egy szörnyű vízió,

Vízió, melybe nincs beletörődés:

Atomrobbanás, atomszennyeződés.

Gyermekük mellett aluvó anyák

Felnyöszörögnek, mintha hallanák,

Sápadt apák vérfutott szemei

Nem is mernek rájuk tekinteni.

Pórusain át az ártatlan égnek

Jönnek, jönnek a halhatatlan mérgek.

Veszik és adják, terjesztik tovább

Még meg sem fogantatott unokák.

Ámbár ki tudja, jámbor ivadék,

Jut-e még rátok méreg-maradék?

Szíhattok-e még annyi hamuszennyet,

Hogy megfojtsátok az űrt és a mennyet?

Mert a földnek a mi szennyünk elég,

Elfekhet tőle az emberiség.

Készen vagyunk, nem is kell hosszú próba:

Erre készülünk évezredek óta.

Beavatott a fogásaiba

Káin apánk, Júdás atyánkfia,

Bunkósbottól az atomszennyezésig,

Krisztus-csóktól a mérgezett beszédig.

Mást mit tehetsz, ha semmit sem tehetsz?

Egyetlen egyet: önmagad lehetsz.

Legyen remény, vagy ne legyen remény,

Az fel van írva Isten tenyerén.

Szeptemberi lomb

Várj még, ne siess, szeptemberi lomb,

A hegyeken még szól a kolomp,

Még messze a tél.

A te helyed még fenn van a fán:

Hova lesz, ha te nem szólsz, az őszi magány?

Várj, hársfalevél,

Várj, bükkfalevél!

Várj még, ne siess, szeptemberi szív,

Hiszen érted már, hogy a szél hova hív:

Nincs messze a tél.

Kell még holnap is, aki énekel:

Az énekléshez élni kell.

Várj, hársfalevél,

Várj, bükkfalevél!

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

Hosszú élet

Most, hogy hetvenes éveimet töltöm,

Megérem, amit sohse hittem,

Hogy hosszú életű lettem a földön.

Hiszem az igét kopott bibliámnak:

Azért van ez,

Mert tiszteltem atyámat és anyámat.

A hosszú életet, Isten nevében, hát csak megértem,

De lesz-e benne köszönet?

De van-e benne érdem?

A hosszú életből talán elég is lenne ennyi:

Aki szeret, annak, akit szeret,

Szeretne már utána menni.

Menni, de oda menni,

Ahová mennek mind, akik szeretnek

Engedj még egy-két esztendőt, Uram,

Az égi és a földi szeretetnek.

(Áldás kötetben.)

Kínrímek

Mondhatom, siralmas egy pikulás vagy:

Nincs más témád, csak az ősz meg a vénség?

– Mit csináljak? Ez most bennem az énség.

Hát érdemes reggeltől estelig

Mindig csak a halálról énekelni?

– Sőt inkább még korábban kéne kelni.

Csak legalább, ha minden versed végén

Az Isten nevét ne vennéd hiába!

– Jóságát hívom jóságom híjában.

(Áldás kötetben.)

Évről évre – 1962

A rakéta útja

Lassan lehajlik pajzstartó kezem,

Nem támadok és nem védekezem.

A tarka-barka vásár véget ért,

Nem nyújtózom már földi dolgokért.

Nem fürkészem és nem hívogatom

A sorsomat sem. Jöjjön, fogadom.

Emberkéz után sem nyújtok kezet,

Minden lépésem hozzájuk vezet.

És rajtuk, bennük ahhoz, ami Más,

Minden ember jelkép és látomás.

Nem is én megyek, csak úgy visz a van,

S én alázattal vitetem magam,

Merre rakétám útja rendelé,

Az űrön túli tengerek felé.

(Áldás kötetben.)

Felhőjáték

A felhők odafenn bújócskát játszanak.

Ezüst nyílásokon át-átkacsint a nap.

Fiatal öregek, lelkem barátai,

Nem próbálnánk mi is felhősdit játszani?

Felhőt, esőtadót, jókor és eleget,

Ősznek jó szántatót, májusnak meleget.

Máskor paplant terít a fáradt nap előtt

S képekkel hinti be a mennyei mezőt.

Hiszen csak egy szeszély, köd, pára, semmiség,

Lehével fújja el az álomittas ég,

De felszítt már a föld esőt és sugarat:

A felhő elfoszolt, a játék megmaradt.

(Áldás kötetben.)

Kérdések felelet nélkül

Aranymisémig kisfiú koromtól

Bűneimet meggyóntam számtalanszor,

Papok térdére, angyalok fülébe,

Az Isten irgalmának tengerébe.

Látszik-e vajon emberi valómon,

Hogy ötven éve mindugyanazt gyónom?

Polcaimon a könyvek százai,

Ó ifjú olvasások lázai!

Sok költőm, szentem, mesterem,

Titeket iszlak most is szűntelen.

Meglátszik-e viseltes arcomon,

Hogy én is a családhoz tartozom?

Mint gyümölcsfákra májusi eső

Zúgtak le rám a dallamkereső

Élni akaró gondolatcsírák,

S én nekiültem, mint szorgos diák,

Írtam, daloltam a tőlem telőt.

Egy pohár vizet ért-e más előtt?

Egy volt minden második szó a számban:

A szeretetet oly nagyon kívántam,

Mint édesanyja emlejét a kisded.

Mindent vágytam szeretni, mint az Isten.

Akartam mindent szeretetből tenni, –

Amit tettem, több volt-e, mint a semmi?

De minek ez a sok mihaszna kérdés?

A tett a fontos, nem a szürke értés.

Zárlatig úgyis elkészül a mérleg.

Csak egy a fontos: égjek s el ne égjek.

Mint a pusztai vadrózsabokor.

A nap is legszebb naplementekor.

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

Köszöntő

Tomek Vince 70. születésnapjára

Isteni áldásul Sáros szült Pannoniának.

Áldott Pannoniánk Róma egének adott.

Római celládból áldás vagy Urbi et Orbi.

Annyiak áldását áldjon a bőkezű ég.

(Áldás kötetben.)

Üzenet

Földön túlról üzen az űr.

A földön zúg a földi zűr.

Túlon túlról beszél a hit.

Az ember hordja átkait.

Zsong a tudomány méhkasa.

Embernek ember farkasa.

Kikből a kegyelem csorog,

Papok, poéták, piktorok,

Embernyi ember vagytok-e?

Embernyomokat hagytok-e?

Csak kérdezek, kérdezgetek,

De halvány hangom reszketeg.

Hisz én vagyok első személy,

A kérdés éle engem ér.

Nem mondhatom, mint kisgyerek:

„Nem ér a nevem, emberek.”

Uram, te légy irgalmasom,

Mikor fejemre olvasom,

Mit mond nekem, s rólam neked

Az űrből hulló üzenet.

(Áldás kötetben.)

Mozart, hegedűverseny

Mozart hegedűverseny,

Ojsztrah játszik Stradivariusán.

Alázd meg magad szeleburdi versem,

Némulj imára szám.

Egy pillantás az emberarc mögé

Egy dobbanás az emberszíven át…

Ember, a szépség a hazád!

Te nem lehetsz az ördögé.

Csak egy pillantás, befelé, magadra,

Ahol e percben búg a végtelen,

Még egy szívdobbanás, és megjelen

Lelked vásznán a boldog Isten arca.

(Áldás kötetben.)

Egy rózsacsokorra

Ne hozzatok nekem virágokat,

Hervadtukon majd a szívem szakad.

Szép szavakat se mondjatok nekem,

Az igazságot jobban szeretem.

Köszöntéssel ne kényeztessetek:

Az ember fia tesz, amit tehet.

De ha lelkem a papírra teszem,

A kéz, amely ír, nem az én kezem.

Mit adjatok hát, ha adni kívántok?

Egy kézszorítást meg egy Miatyánkot.

(Áldás kötetben.)

Emlékezés egy néhai ökörfarkkóróra

Ökörfarkkóró, boldogult barátom,

Mi lett belőled a nagy tél alatt!

Mentem, megjöttem, réted újra látom,

De téged, téged nem találtalak.

Hát elmentél te is. Mindenki elmegy!

Ki fog még emlékezni rólatok,

Kik az Isten szépei voltatok,

Ha gyertyáitok fényére se lelnek.

Ó, a közönyös kéz, amely levágott,

Nem hallotta a pokol röhejét:

Meggyilkolt egy miniatűr világot,

Az Istenségnek egy lakóhelyét.

De bennem élsz, amíg majd nemsokára

Befogad engem is egy más planéta,

Ott majd egymásra ismer és magára

Virágos kóró s fiatal poéta.

(Áldás kötetben.)

Imádság humorért

Csorgattál hitet fejemre,

(Vajha frissen őrzeném!)

Koszorúztál kegyelemmel

(Volna fogytig bár enyém!)

Hetven éves fiatalnak

Még valami kellene:

Humort, humort önts szívembe,

Meghallgatás Istene!

Nézni tanulj, vaksi lelkem,

Míg csak meg nem láthatod

Emberben az angyal-embert

És az ember-állatot.

Egy szemeddel egyet látni,

Másikkal a másikat.

Nagy az Isten vadaskertje,

A mennyország tágasabb.

Egybelátni mind a kettőt

És eggyé ölelni át:

Erre kérd, míg kérheted még

A Szentlélek humorát.

Több ez, mint távolbalátás,

Közelnél is közelebb,

Ez tanít meg mosolyogni

Szenteket és bölcseket.

Hát az öreg, aki hordoz

Harminchárom nyavalyát

S kétszer annyi gyengeséget,

Honnan vegye mosolyát?

Honnan erőt elviselni,

Kinevetni önmagát,

Megmaradni emberszinten

Éjek éjszakáin át!

Nincs itt más, mint bölcsnek lenni,

Ha csak egy hüvelyknyinek,

Semmi más, csak szentnek lenni,

Ha csak egy babszemnyinek.

Uram, egy babszemnyi lélek

küldi Hozzád sóhaját:

Csorgasd cserepes ajkára

Öregeid humorát.

(Áldás és A kettős végtelen kötetekben.)

Oroszlán

Az atombomba-kísérletek margójára

Éjfél után egy óra lehet.

Ne is próbáld, aludni nem lehet.

Hőség, legyek, megannyi semmiség,

De elszívják az éjszaka tejét.

Körülvesz a csend, mint nedves palást,

Hallgathatod a langyos hallgatást.

De most, de most egy hang hasítja át

Az augusztusi süket éjszakát.

„Oroszlán bömböl” – mondod bosszúsan

S tudod, hogy álmod végképp odavan.

„Oroszlán bömböl” – mármint a vonat:

Most tűnik el az alagút alatt.

„Oroszlán bömböl”, – most harmadszor is!

Csak rajta, felség, nyeríts még, nyeríts!

Nyerít is, már is, – persze: a vonat,

Most hagyja félre az alagutat.

De lám! Mi ez? – Negyedszer is nyerít,

Ez már ötödik, ez már tizedik,

Vagy századik? Alvók, ébredjetek,

Egy őrjöngő száguldoz köztetek!

Őrült oroszlán – vagy őrült vonat

Fertőzteti az állomásokat!

Őrült emberek szabadulnak el!

Ébredjetek, valamit tenni kell!

Kiáltanék, de úgyis hasztalan:

Mindenki alszik, ébren egymagam.

Vagy alszom én is? Álom az egész?

Jöjj, jöjj hamar, megváltó ébredés.

Jertek, jó legyek, jertek, szúnyogok,

Éreztessétek, hogy ébren vagyok!

(Áldás kötetben.)

Évről évre – 1963

A néma Miatyánk

Hozzád, Veled, Neked,

Mondani egy utolsó éneket,

Imában ömleni Eléd,

Legutolsó, de hűséges cseléd…!

De jaj! ha nem igaz!

Szobám csupa por,

Kertem csupa gaz,

Csupa lelógó tört faág,

A templom messze, a könyv nehéz,

Ólomcsizmában toporog az ész.

És mégis, mégis, Ő van itt,

Immár tőlem el nem veszik.

Nap nap után, éj éj után

Én Téged hívlak, Miatyánk.

De mire jó

Egy lámpástalan rádió?

Hogyan szólítsam az ég Urát

Egy siketnéma Miatyánkon át,

Ha szói közül minden második

Alattomosan elrejtőzködik!

Bénult napokon, izzadt éjeken

Az értelem is értelemtelen,

Értelemtelen és imátalan, –

Magam vagyok, egészen egymagam.

De talán mégis volna valami

Helyettem hinni, vallani,

Nevemben felimádkozó

Karikás kis szentolvasó,

Egyetlen társam aki vagy,

Karikagyűrűm, el ne hagyj!

De nem hagytalak-e Téged el én,

Szómmal, amelyből kialudt a fény?

Szívemmel, amely csupa seb,

Elmémmel, amely űrnél üresebb?

S nem hagytam-e el Veled együtt Azt,

Aki az űr fölött virraszt?

Mit felelek, hisz nem tudok felelni:

Mit felelhet a Mindennek a semmi!

Akarom élni az egész hitet,

Szeretni, ahogy Isten szeret,

És bízni, bízni akarok,

Abban, amit a Krisztus hozott.

Nem érzem, nem is gondolom,

De akarom, akarom, akarom.

(Áldás kötetben.)

Utószó

A kötet sajtó alá rendezője úgy véli, joga s kötelessége is röviden számot adni arról a munkáról, amelyet végzett, s azokról a gondolatokról, amelyek fölmerültek benne Sík Sándor költői életművének gondos át- meg átolvasása, sajtó alá rendezése során.

Sík Sándor verseinek összegyűjtése félig irodalomtörténeti föladat, hiszen egy több mint tíz éve halott költő hagyatékáról van szó, akinek első kötete Babitsé után egy évvel jelent meg, s akinek költői indulása a Nyugat alapítási idejére esik. Ugyanakkor – személyes okok és sajátos történelmi körülmények egybejátszása következtében – Sík Sándor költői életműve sokak számára elevenebb, mint klasszikussá vált költő-kortársaié. Valószínű, hogy ezt a kötetet legtöbb olvasója olyasféleképpen veszi majd kezébe, ahogyan élő költők műveit szokás, olyan műveket, amelyeknek értékéről még nem döntött az idő, amelyek nem az irodalomtörténetből, hanem valami meghittebb közelségből szólnak hozzánk. E kötet első olvasói többnyire még személyesen is emlékezni fognak Sík Sándorra. A versekből kihallják majd az ő hanghordozását, a nyomtatott sorok itt is, ott is személyes emlékeket idéznek föl bennük. Szülők, nagyszülők úgy adják majd ezt a kötetet fiaik-lányaik, unokáik kezébe, mint saját fiatalságuk legszebb ihleteinek fölvillantóját, őrzőjét, s a versek költőjéhez úgy próbálják majd elvezetni „örököseiket”, mint ahogyan kedves és nagyra becsült mesteréhez vezeti fiát-lányát, unokáját az öregdiák.

Ez a kötet elsősorban nem a tudomány számára készült, hanem a Sík Sándor költészete iránt mutatkozó élő érdeklődést kívánja kielégíteni. Lehetőleg az egész költői életmű fölmutatásával. Mégis épp a nem szigorúan tudományos cél természetessé tette, hogy lemondjunk egy olyanfajta teljesség-igényről, amelyik csak a kritikai kiadásnak szokott sajátsága lenni.

Sík Sándor költői hagyatéka a hozzáférhetés szempontjából két részre oszlik. 1941-ben maga adta ki a Szent István Társulatnál Összes verseinek gyűjteményét. A költői életmű első felét illetően mi is ezt a kiadást vettük alapul. Nem vettük tehát föl ebbe a kötetbe azokat a folyóiratokban vagy akár korábbi kötetekben megjelent, esetleg kéziratban föllelhető verseket, amelyeket a 41-es gyűjteményes kötetből már ő maga kihagyott. Ezeket ő nyilván „zsengéknek” ítélte. Másrészt a közölt költemények végleges szövegének az Összes versekben talált szöveget tekintjük, s jegyzetben sem közöljük az első megjelenés vagy az első kötetbe foglalás korábbi szövegváltozatait. (Zárójelben hadd jegyezzük meg, hogy a költő szövegigazításainak határozott, egységes iránya van: helyes ösztönnel általában tömörebbé tette verseit, egyet-egyet több versszak kihagyásával is.)

Az Összes versek kötetéből kihagytunk néhány olyan költeményt, amelyeknek irredenta hangja sértené a szomszéd népek nemzeti érzését, vagy amelyek politikailag lehetnének bántók, félrevezetők. Kihagytunk néhány olyan verset is, amelyet maga a költő gyöngébbnek ítélt, mintegy a zsengéi közé sorolt, s az Összes versek kötetbe csak személyes vonatkozása miatt vett föl.

A sajtó alá rendező munkája érthetően megnehezült, amikor azoknak az esztendőknek költői termését kellett földolgoznia, amelyekből maga a költő már nem készített gyűjteményes kiadást. A Győzöd-e még kötet 1945-ben, a Tizenkét csillagú korona 1947-ben, az Őszi fecske 1959- ben, az Áldás 1963-ban jelent meg. Ezekből az évekből maradt ránk néhány olyan vers is, amely annak idején valószínűleg csak azért nem került kiadásra, mert nem illett az épp megjelenő kötetekbe. Ezeket a verseket csaknem kivétel nélkül fölvettük mostani kötetünkbe, közülük legtöbb itt jelenik meg először. A verseket nem kötetbeli sorrendjükben közöljük, hanem keletkezésük időrendjében. Eredeti (még a költő életében készült) gépelt „kéziratuk” alapján itt-ott változtattunk a kötetekben föllelhető szövegükön is: olyankor, ha a kéziratban talált szövegváltozatot jobbnak találtuk a kötetben közöltnél.

A föntebb említett szempontok figyelembe vételével ezeknek az éveknek költői terméséből is kihagytunk néhány verset, olyanokat is, amelyek a fölsorolt kötetekben megjelentek.

A kötet végén a versek, majd a kezdősorok betűrendes mutatóját találja meg az olvasó. Sík Sándor kéziratai közt fönnmaradt egy följegyzés-sorozat, amely a már öregedő költőnek egy-egy régebben írt versére vonatkozó megjegyzését, emlékeit örökíti meg. Ezt a szélesebb közönség szempontjából is érdekesnek és fontosnak találtuk, s ezért nem akartunk közléséről lemondani. Hogy külön, utalószámos jegyzet-apparátussal ne tegyük nehézkessé a kötet használatát, ezt a följegyzés-anyagot a Tartalomjegyzékbe olvasztottuk bele, apró betűvel, hogy a címek áttekintését ne zavarja.

II.

Számadásunkat ezzel akár le is zárhatnánk: elemző tanulmány megírása nem volt szándékunkban. Mégis szükségesnek tartjuk, hogy mintegy utólagos megjegyzésként szóvá tegyük néhány gondolatunkat, amelyek a kötet szerkesztése közben ébredtek bennünk. Úgy véljük ugyanis, sokak számára hasznos lehet a kezükben levő költői életmű néhány tanulságának megfontolása.

Szülőket, nagyszülőket említettünk előbb, akik e kötetben ifjúságuk emlékeit fogják keresni, és fiatal éveik kedves költőjének verseit abban a reményben adják fiaik, lányaik, unokáik kezébe, hogy olvasásuk közben majd azokban is kigyullad az a lelkesedés, amellyel valaha ők maguk olvasták, szavalták ezeket a költeményeket. A kötet szerkesztője – most, amikor több mint egy éven át folyamatosan találkozott ennek a költői életműnek darabjaival –, szükségesnek látja kimondani azt az egyébként magától értetődő tényt, hogy ezek fölött a versek fölött nem múlt el nyomtalanul az a jó fél évszázad, amely életünket, gondolkodásmódunkat, ízlésünket, sőt kereszténységünket is oly alaposan át- meg átformálta. A Sík Sándor költeményeit magába foglaló kötetet szeretettel és megilletődött tisztelettel a múlt emlékeinek őreként szeretné átnyújtani az olvasóknak, azoknak is, akikben magának Sík Sándornak alakja elevenen él. Ezt a múltat nagy hiba volna elfelednünk, oktalanság volna szégyellnünk, de attól sem félhetünk, vonakodhatunk, hogy múltba tűntét, történelemmé válását tudomásul vegyük.

A mai magyar katolikus olvasó hajlamos lehet arra, hogy az élő irodalomban, kiváltképpen a lírában végbemenő nyelvi, stílusbeli átalakulást hallatlanra vegye, elutasítsa egyszerűen azért, mert az új lírai nyelvnek, megnyilatkozási módnak első, legismertebb megszólaltatói más világnézetű költők voltak, vagy olyanok, akiknek költészete a modern ember mindent megrendítő kétségeiből, minden világnézeti tájékozódást elutasító bizonytalanságélményéből fakad. Nem kell sokat magyarázni, mennyire szerencsétlen dolog volna, mennyire ellenkeznék épp Sík Sándor nagy alapelveivel és magatartás- örökségével is, ha egy ilyenféle riadalmakban élő olvasóréteg vagy – csoport ízléskánonná, esetleg épp a katolikus költészet kötelező és máig érvényes mércéjévé akarná avatni Sík Sándor költői hagyatékát.

Ellenkezőleg: bátran és őszintén ki kell mondanunk, hogy a líra nyelve, látás- és kifejezésmódja sokszorosan átalakult ezeknek a költeményeknek születése, fogantatása óta. Ideje még azt is megállapítanunk, hogy nem abban az irányban fejlődött, amelyben költőnk alakítani, fejleszteni próbálta. Költői pályájának kezdetén Sík Sándor ösztönös vonzalomtól és tudatos elhatározástól egyaránt vezetve Adynak és a Nyugat első nemzedékében épp akkortájt közönség elé lépő költőknek formai, nyelvi leleményeit vállalta költészetében, s bár világnézeti okok miatt távolmaradt a Nyugattól, hitte-hirdette, hogy saját költészete egy tőről fakadt a nagy nyugatosokéval. Illyés Gyula vetette először szemére, hogy Adynak inkább csak külső, könnyen utánozható nyelvi leleményeit vette át, költői „forradalmának” lényegesebb, láthatatlanabb vonatkozásait nem vállalta. Ma – az emlegetett fél évszázad távlatából – ez a megállapítás mind igazabbnak bizonyul.

Maga Ady – ismét Illyés Gyulát idézve – a „mindent kivallani” programját tette költői hivatásává, s ezt a kötelességet, hivatáseszményt hagyta örökül a század magyar költőire. Apollinaire a Kaland és a Rend pörpatvarában a lírikusokat egyértelműen a Kaland szolgálatára kötelezte el, hogy „a jövő s a végtelen határain harcoljanak az emberek helyett”. Még azok a modernek is, akikben a tanúságtévő, sőt tanító igény félreérthetetlen – egy József Attila, egy Illyés Gyula vállalták ezt a kettős örökséget, akár a szektásság gyanújával, az érthetetlenség kockázatával együtt is, így tudták „nem középiskolás fokon” tanítani azokat, akik készek voltak figyelni szavukra.

Sík Sándor költői alapmagatartásában nagyon sok a tizenkilencedik századi örökség, a nemzeti klasszicizmusnak az a tiszteletre méltó, de bénító s nem szárnyat adó tanító felelősségtudata, amely már Aranyban is régimódi volt. Ennek a költői magatartásnak hatása, következménye verseinek legkisebb önálló életet élő részében is megfigyelhető, s a mai olvasó számára menthetetlenül idegenszerű.

Hadd idézzek egyetlen példát, nem is a fiatalkori versekből! 1955- ből való az Emberség című vers. Ennek emlékezetesen szép két sora a záróversszak kezdete:

„Nincs szánva szemednek a holnap:

Ott légy igaz ember, ahol vagy.”

Ez „tiszta beszéd” a líra mindenkori mértéke, a legmodernebb szerint is. Mint az ezüstpénz: cseng, ha márványhoz ütöm, fénylik, ha beleharapok. Sajnos, a versnek nincs vége, s a szakasz így folytatódik:

„Most tedd, amit adatik tenned:

Az Isten rügyezik benned.”

Ezt a két sort kegyetlen s kegyeletlen volna boncolgatni, de eltakarni sem kell, mert nem egy költő gyöngeségének, inkább egy költői magatartás korszerűtlenségének jele s bizonyítéka.

Talán mondanom sem kell: Sík Sándor papként, tanárként, egy országos ifjúsági mozgalom irányítójaként mennyire kénytelen-akaratlan vállalta ezt a lírai alapmagatartást (miközben pedig maga is tiltakozott az ellen, hogy a lírai verset összekeverjék a prédikációval, a költő dobogóját a szószékkel).

Egy ma is hiteles lírai hang kialakításának lehetőségéhez öregkorában került legközelebb, amikor a „Meghalt a visszhang” dohogó-reménykedő szakaszait megírta. Öregkori termésében van néhány költemény, amelyet egészen élőnek érzünk, ilyen például az „Ökörfarkkóró”. De a föladattól akkor sem tudott egészen elszakadni: egzisztenciálisan sem, hiszen az egyetemi tanárságból a rendfőnökségbe került, költészetében sem, kialakult hangja, versszerző módszere már megkötötte. Amint az „Emberség”-ben két véglegesen tiszta sorra két sor csetlő-botló magyarázkodás rakódik rá, úgy felel az Ökörfarkkóróra fél év távolából az „Emlékezés egy néhai ökörfarkkóróra” című költemény, jeléül annak, hogy nemcsak Nikodémusnak volt nehéz öregkorában újjászületnie.

A költői nyelv és kifejezésmód, a költői alapmagatartás vizsgálata után szembe kell néznünk egy még nehezebben megközelíthető igazsággal is. Hans Urs von Balthasar s a katolikus gondolkodás Trento utáni történelmének több más kutatója ismételten rámutatott arra, hogy az ellenreformációs, apologéta teológia megmerevedésének, elmeszesedésének idején a legújabb kori Egyházban a teológia szerepét az irodalom vette, „érezte” át. Bernanos, Claudel vagy Dosztojevszkij a modern katolikus – még általánosabban: keresztény – eszmélés számára több teológiai kiindulópontot szolgáltat, mint nagy monográfiák szerzői vagy évszázadokon át használt tankönyvek tudós szerkesztői. Ne féljünk kimondani: Sík Sándor költészete a katolikus hit, világlátás szempontjából nem fogalmazott meg lényegesen új, előre-mutató igazságokat, nem termékenyítette meg eredeti meglátásokkal a teológiát. A fiatal Sík Adyról és Prohászkáról írta első, fölfedezésszámba menő elemző tanulmányát. Világszemlélete mindvégig Prohászka szellemi forradalmának ihletkörében maradt. Babitstól, akár Szabó Lőrinctől, József Attilától, az élők közül Pilinszkytől vagy a legújabbaktól, többet tudunk meg a mai ember Isten körüli vívódásairól, saját hitünk kísértéseiről és megvilágosodásairól is, mint tőle. Ezen a ponton ismét egy – világért sem szégyellni való – de egyértelműen a múlt távolodó partjára tartozó élményvilág szóvátevője ő.

Ismét egyetlen példára hivatkozom. A „Hiszek” című költeményre, amelyet a költő belevett az imádságos könyvébe, szerepeltetett az Őszi fecskében is. Lehetetlen nem látnunk, hogy ez a vers is mennyire a Prohászkás „diadalmas világnézet” élményéből született (nem hiába szerepel is benne Prohászka), és éppen harsány hősiességében – bizony idegen a mai keresztény hit-élményétől. A mai keresztény hite (Ratzinger szerint) megkísértett hit. A hívő ember – anélkül, hogy hite szükségképpen megrendülne – nagyon átéli azt, hogy nem a boldog birtokos helyzetéből néz szét a világban (nem is a birtokát féltő megtámadott védekező állásából), hanem úton van: titkok, nemegyszer kínzó és megdöbbentő titkok között. Ez a hit kevésbé harsány a „diadalmas világnézet” Prohászkás-Sík Sándoros hiténél, de hitelesebb annál; s ha maga a hitetlenség kísértését nem tudja egyetlen fölényes mozdulattal elutasítani; viszont kísértője lesz a nem-hivőknek, hogy megint Ratzinger megállapítása igazolódjék: ma a hivő a hitetlenségnek, a nem-hivő a hitnek kísértésében él.

Amint veszedelmes volna, ha Sík Sándor örökségét valaki a katolikus költészet máig érvényes eszményévé akarná avatni, úgy nem kevésbé veszedelmes volna az is, ha a verseiben megnyilatkozó katolikus világlátást abszolutizálnánk. Ne feledjük, Sík Sándor papköltő volt, költő létére teológiai műveltséggel és felelősségtudattal rendelkezett, de ugyanakkor épp költő s irodalomtudós voltánál fogva a teológiában nem alkotó tudós. Ha jól meggondoljuk, nem meglepő hát, hogy a teológiai gondolkodás elmeszesedése, apálya költészetére is hatott, jobban, mint azokéra, akik a teológiától jóval távolabb éltek, mint ő. Nem katolikus volta, nem hite, de papsága, teológiai- skolasztikus iskolázottsága lehetett s volt is akadály, amelynek keresztjét nemesen viselte, de költőként nem nőhette ki.

Sík Sándornak legutolsó költeményei közé tartozik az Örökösök. Az „iskolaház” folyosóján diákokkal találkozik a költő:

„Amint egyik-másikkal összenézek,

Elnehezülnek vállamon az évek,

Olyan avultnak érzem magam,

Mint egy elszürkült történelmi képet.

De én kilépek rozsdás keretemből

S szürkült kezemmel, nem szürkült szívemből

Áldást intek a sietők után,

Atyai áldást – a történelemből.”

A verseskötet, amelyet kezünkben tartunk, a történelem tanúja, múltak emlékét s az elszürkülő történelmi kép vonásait őrzi. Sík Sándornak igazi hagyatéka nem ez a kötetnyi vers, hanem az áldás, amelyet életének-szerepének rozsdás keretéből kilépve int utánunk, sietők után. Tisztelettel és szeretettel lapozgatjuk verseit. Akkor vagyunk hozzájuk legigazságosabbak, ha nem várunk tőlük mást, többet, mint amit valóban jelenteni tudnak. S őrizzük magunkban az ember emlékét, aki – bármennyire költőnek tudta-vallotta magát – mindvégig több volt a verseinél.

Mutatók

A kötetek jegyzéke

Szembe a Nappal (1910)

A belülvalók mécse (1912)

Költemények (1916)

Maradék magyarok (1919)

Csend (1924)

Sarlósboldogasszony (1928)

Fekete kenyér (1931)

Magányos virrasztó (1936)

Az Isten fiatal (1940)

Új versek (1941)

Győzöd-e még (1945)

Tizenkét csillagú korona (1947)

Évről évre

(1946)

(1947)

(1948)

(1949)

(1950)

(1951)

(1952)

(1953)

(1954)

(1955)

(1956)

(1957)

(1958)

(1959)

(1960)

(1961)

(1962)

(1963)

A versek jegyzéke kötetenként (időrendben)

Szembe a Nappal (1910)

Belenéztem a Napba

Szembe a Nappal

A hajnal szerelmese

Phaëton

Kiáltás a kapuból

A fehér koszorúk titka

Szürke délután

Sötét folyosó

Holdsugár

Este

Porban és éjszakában

Vonat a mezőn

Virág a tengeren

Tűnődés

Ködös vizek fölött

A tó lelke

A Vág ritmusai

A Vág születése

A vizek estéje

Szóló sziklák között

Eső a Vágon

Éjszaka a vizeken

Vitézi ének a romvárak alól

Virradat a Vágon

Jákob kútjánál

Láttam csillagát napkeleten

Ketten a Mesterrel

Véreső esik

De profundis

Síró testvérnek

Dal

Rohanunk

A tornyos ház

A templomos házban

Tüzek a ködben

Emlékezés az otthoniakra

Hollók

Este az ablakban

Nocturnum

A napos hegy

A torony kürtöse

Liliput

Kurucok tánca

Királyok igrice

A belülvalók mécse (1912)

A mécses

A remete a sivatagba indul

Az eljövendőség elébe

El kell menni a sivatagba

A titok

I. Az idegenségről

II. A másikomról

III. Akikről azt hiszik, hogy én vagyok

IV. A sírásról és a nevetésről

V. A könny születéséről

VI. A könnyről

VII. A messziről szóló ének

VIII. Az estéli látogatásról

IX. A fészekről

X. Az egyedülvalóságról

XI. A bús testvérekről

XII. Siralmas ének a kerítésen kívül

XIII. A látogatásról

XIV. A jegyes éneke

XV. A várásról

XVI. A sétálásról

XVII. A hűséges hűtlenségről

XVIII. A tűzben való sötétségről

XIX. A visszanézésről

XX. A kiáltás elől való futásról

XXI. Az oszlopról

XXII. Kemény parancsolat

XXIII. A második születésről

XXIV. Az örömről

XXV. Mennyegzős ének

Sírás és nevetés

Alkonyat a Balatonon

Fehér mezők

A beteg siránkozik

Mint gyenge harmat a napon

Tavasz csengettyűje

Ballada a szépség szomorúságáról

Az ősz dalol

Vízió a vonaton

Dal

Fehér rózsák a Dunán

Regős ének

Költemények (1916)

Harangszó a viharban

Énekszó a magasságból

Zrínyi harmadik éneke

Jeremiád

Egy magányos magyar

Földindulás

A magvető

Mi hárman

Jó nekem, Uram

Odysseia

Odysseus

Kalypso

Demodokos

Nausikaa

Penelope

Ithaka

A bánya

I. Leszállás

II. A tárna

III. A bányász

IV. Ereszkedés létrákon lejjebb

V. Fölszállás

Bibliai képek

Az öldöklő angyal

Jeremiás

A napkeleti bölcsek

Péter sírása

Jézus és a kereszt

Júdás

Rózsakoszorú

Tenger

I. Vágy, vágy

II. Szegény kagyló

III. Sebesen, sebesen

IV. Tenger, most itt vagyok

V. Ember vagyok

VI. Magamat, íme, elhoztam Neked

VII. A kiáltás

VIII. Akarsz, kis ember?

IX. Negyven nap, negyven éjjel

X. Búvár

XI. Óriások

XII. És jöttek a napok

XIII. Járok a tengeren

Víziók

Hamvazás

Erdő

Hegyek

I. Kék hegyek

II. Fekete hegyek

III. Rózsaszínű hegyek

A folyó

Szonett

Hangulatok

Esti dal

Gyöngyvirág

Csengettyűszó

Szél

Testvérek

Van-e szebb, testvér?

Jani

Jöjj, szegény fiú!

Novemberi utazás

Fáklya

Követek

Meditációk

I. A lélek a lélek titkairól

II. A csendességről

III. A végtelenségről

IV. A testről

V. A régi testvérekről

VI. Az Isten kezéről

Maradék magyarok (1919)

Ének minden emberhez

A költő háborús imádsága

Tavaszi kórus

A föld:

Az ég:

Az ember:

Az Isten:

A hatvanéves Prohászkának

Csend (1924)

Búzavirág

Orgonaillat

Csendes tavaszi dal

Ákácvirágzás

Lombzúgás

Március

Balatoni csend

Eső

Herkulesfürdői emlék

Szonett egy palack forrásvízre

Almafavirágzás

Imádságos dal holdfénynél

Áldás

I. Kisgyerek

II. Fogócska

III. Cseresnyefa

IV. Beszélgetés

V. Búcsúzás

VI. Az ablakból

VII. Áldás

Testvérek

Falusi reggel

Alszik a sátor

Isten lánca

Dal három húron

Ének egy rút arcról

Sajó

Csigabiga

Kis csibék

Harangvirág

Útféli bokor

Tűzvész

Angyal

Fiúk

Két imádság

I. Gyónás után

II. Áldozás előtt

Sarlósboldogasszony

Nyári zsongás

Hullámmoraj

Antenna

Éjjel a tengeren

A kis gomba dicsérete

A fenyőfa éneke

Árvák

Hó a hegyeken

Angelus

Beethoven

Alm

Gyerekek az utcán

Könnyek

Bűbáj

Lámpák

Szobor

Mondtam magamban

Havasi pihenő

Kilenc gödör

Hová rohantok?

A pátriárka

A Ziller litániája

Roma aeterna

A Dioskurok temploma

Miserere

A római holdhoz

Tengerparti ének

Alagút

Régimódi vers az isaszegi országútról

Fekete kenyér (1931)

Kenyérszegés

Egy karéj fekete kenyeret

Ember

Megértettem, hogy kenyérnek születtem

Hát itt van, testvér

Első könyv: Mag és kalász

Első rész: Édes Gödöllő

Diákszakasz

Gödöllő

Nagymama

Apám

Anyukám

Második rész: A fiú

Zsibongás

Rapszódia

Intermezzo

A prefektus

Második könyv: Kel a tészta

Első rész: A tudomány méze

Kupolaterem

A professzor

Mámor

A két isteni Nővér

A mester

Második rész: A pusztában kiáltók

Verseket írok

Új ének

A zászlónk

A Püspök

Harmadik rész: Isten érkezése

Apró lelkecskék

Káté

Dolgozatírás

Nagy fiúk

Isten érkezése

Primicia

Dunapart és cella

Negyedik rész: A köldöknéző

A köldöknéző

Harmadik könyv: Kemencében

Első rész: Írott betű

Szerkesztőség

Írók asztala

Főpróba

Könyvek, sereggel

Második rész: Véres utca

Razzia

Miért?

Jól van ez így?

Össze-vissza

Vér az utcán

Prédikáció

Credo quia absurdum

Tenni, tenni

Kenet

Harmadik rész: Szolgálat

Földindulás

Dalt, dalt!

Barakk

Amikor minden visszájára fordul

Testvérek vagyunk!

Szolgálat

Isten forrása

Az egyetlen kéz

Sibyllák éneke

És jönnek hozzám

Szabadíts meg a gonosztól!

Csillag

Negyedik könyv: Meleg cipó

Első rész: Koszorú

Életem útja közepén

Koszorú

S. O. S.

Testvér

Íme mily édes és gyönyörűséges…

Kéz kézben

Kézszorítás

Gregórián

Második rész. Hegyen ülő ember gondolgatásai

Egyszerű titok

Nehéz poggyászú katonák vagyunk

A bűneimmel egyedül

Férfiak

Asszonyok

Bölcsek

Hivők és hitetlenek

Gonosz emberek

Gyalogjáró ember éneke

Az autó éneke

Ribiszke

Bocsánatkérés

Magányos virrasztó (1936)

Virrasztó

Virrasztó

Az acélember

Telihold

Imádság a Kolosszus előtt

Sóhajtás a felhők után

Homoki felhők

Óda a várhoz

Máglyafüst

Világítótorony

Kórusok

Óda az Értelemhez

Óda az Egyházról

Hiszek

Lelkecskék

Lelkecskék

Kaszálók

Kecskepásztorkák

Lány, kötéssel

Szomorú kisfiú

Apácák

Angolok

Ibolyák

Tojás

Cserfa a fenyvesben

Szénaillat

Októberi rózsák

Ojtovány

Borongás naplementekor

Nyári eső

Hullámverés

Szürke dal

Ezüst híd

Encián

Ünnep

Sirály

Hanyatló hold

Bárányfelhők

Kakasszó

Havasok

Mint bölcs kutya a küszöbön

Hűsen és aranyon

Pirongató

Szénaillat

Túl a borókán

Túl a borókán

Imádság a hegyen

A magányosság toronyablakából

Vízválasztó

Közelebb a kékhez

Város a hegyről

Az ég

Köd a Pilátuson

Hetes fogat

Az Isten fiatal (1940)

Cinege

Cinege

Csitt!

Felhők, felhők!

Csemete-ákác lombon át

Pocsolya

Tiszavirág

Felhőgomolygás

Fakereszt

Mint a fű a szélben

Rikkant a rigó

Lila virág

Őszelő

Csak eltűnődöl csendesen

Megy a hajó a tavon

Hegyorom és fátyolfű

Ribiszkegallyak, piszkebokrok

Gyanta

Ezen az áldott estelen

Vakáció

Cserdülj ostor!

Huszonöt vers

Doromb

Virrasszatok

Süss fel nap!

Rudolf Czinege

Az Isten fiatal

Fogfájós rímek

Mentsd meg lelkedet!

Eső, eső, eső

Állj meg, fölemelt kéz

Szegedi óda

Szentkirály szólongatása

Virrasszatok!

Jó testvéri szóval

A szívemet jártatom

Mit láttam!

Elkésett hold

Szikrazápor

Embernek lenni

Fonnyadó búzavirág

Négy fiú a tóparton

Apja fia

Jó testvéri szóval

Az Isten ölében

Légy csendességben!

A messze húzott zivatar nyomában

A három csúcs

Te vagy a jó

Ments meg Uram!

Elomlott testtel

Fülemile a hegyek közt

Mindörökké fiatal

Az Isten ölében

Présház

Új versek (1941)

Újévi reménykedés

Ó milyen szabaddá…

Gyónás nélkül

Jó emberek

Víz, víz, víz…

Szellősuttogás

Légoltalom

Ne aludj, Uram!

Hadd essen az árnyék!

Szabad ember éneke

Nem én, Uram!

Júniusi körte

Felhős ég dicsérete

Eső után

Maros vize

Szentjánosbogárkák

Piros reggel

A tej himnusza

Óda egy nyúlhoz

Láthatatlan őzikék

Zakar

Galambok

Váltott gyerek

Velük, helyettük, értük!

Dalolj, ne félj!

Az égő bokor

Győzöd-e még (1945)

Családfa

Fázó csillag

Vízözön előtt

Egy fiatal német katonához

Groteszk

„Kraft durch Freude”

Felhők háromfelől

Egy fenyőfa tetején hintázó rigóhoz

Ázott kövön

Győzöd-e még?

Éjszaka 1943-ban

Beszélgetés

Pilóta

Kiáltás a pusztába

Köszönjük meg a mái kenyerünket

Messze nézzen, aki élni akar

Fecskét látok

Borvízforrás

A Hargitán

Az Oltárkő alatt

A Fekete Rez

A Csíki Székházban

A Maros forrása mellől

Reggel a szállason

Székely pap

Valaki a hegyen kiált

Lajtorjás szekér

Az Egyeskő

Lelki beszélgetés a fenyőfákkal

Egy borjú sír

A havason

Máriaszem

Rutafa

Sütkérezés a hangyával

Csonka fűszálak

Úrfelmutatás

Csűrdöngölő

Katicabogár

Mókus

Országúton lányok mennek

Tizenkét bükkfa

Februári napsugár

A Tisza-hídon

A magam módján

Bölcsődal a bükkfa alatt

A hegy derekán

Szénaboglya

Öreg táltos

Mit mondanál?

Embertelenül ember

Fűzfa az árvízben

Kétélű kard

Jávorfa

Tavalyi fű

A Kék Forrás

Mindazonáltal

Elmegyek, elmegyek…

A bernáthegyi

Őszi kertben

Erdő szélén estvéledtem

Tizenkét csillagú korona (1947)

A marcali Szűzmária

Üdvözlégy!

A kék palást

Bűnösök menedéke

Bölcsességnek széke

Áldott az asszonyok között

A keresztúton

Szentolvasó

Magyarok Nagyasszonya

Az igazi Mária

Pitypang

Évről évre – 1946

Kívül a Bárkán

Hajnal a Normafánál

Örvénynek az örvény

A Dunáról fúj a szél

Ezeréves dallam

Mint az ördöngös fiú édesapja

Hajnali madárszó

Vadgesztenyék

Évről évre – 1947

Samu bácsi

Tera néni

Csak a furulyát

A bölcs hernyó

Kukoricaszárak, éjjel

Tavaszi szél vizet áraszt

Évről évre – 1948

Kék csend

Fanyar tavasz

Meghalt a visszhang

Bocsásd meg

Isten áprilisa

A fordított Jónás próféta

Érett nád

Téli áhitat

Évről évre – 1949

Ejhaj, hóvirág!

Jézus a Mátrában

Invokáció egy szőrös hernyóhoz

Áraszd meg a vizet!

A Dunáról fúj a szél

Csendes mise

Találkozás

Ablakomba, ablakomba…

A Csörgő patak

Kettős szivárvány

Mátraszentimre

Bocsássatok meg

Két asszony

Mandolin

Te Deum

Mária és Márta

A Mindennevű

Hej, voltam én is fiatal

Évről évre – 1950

Mint egy fáradt csiga

Azért…

Hogy mit szeretnék?

Évről évre – 1951

Szegfű

Hajnali kertész

Sétál az Isten

Esti ballagás

Béke, béke…

Hegyeken túl is – innen is

Évről évre – 1952

Himnusz Kalazanci Szent Józsefhez

Bizonytalanság

Szél a Pilisen

Ballagás a Pilisen

Tücsökszó

Ó tiszta csend!

Az első sárga levél

Az ősz dicsérete

A keresztút

I. Stáció

II. Stáció

III. Stáció

IV. Stáció

V. Stáció

VI. Stáció

VII. Stáció

VIII. Stáció

IX. Stáció

X. Stáció

XI. Stáció

XII. Stáció

XIII. Stáció

XIV. Stáció

Évről évre – 1953

Pannonhegyén, öreg padon

A jelen, a titokzatos

Fecske

Lábnyomok

Avarban virág

A hatvanévesek angyala

I. Nézni, nézni

II. A csillagok tövében

III. Barack

IV. Most válik el

Imádság jó halálért

Töredékek temetés után

Mondd végig

Legyen jobb a világ

Medárd

Évről évre – 1954

Ködben

Ujjak

Mosolygó gyermek

Csavargó szellő

Őszi fecske

A fák, a szelíd óriások

A tearózsa

Évről évre – 1955

Nézd, süt a nap!

Parázs

Könyvek

Mancus vagy az állhatatosság

Atommag

Szekfű Gyula halálára

Párbeszéd a halálról

Madárijesztő

Mint a Mátra

Levél Balanyi Györgyhöz

Csillagok, csillagok

Fények

Búcsú a bükköstől

Levél Rómába

Emberség

Három sóhajtás

Évről évre – 1956

Hegyoldalban

Elégia egy hernyó-rágta tölgyesben

Szőlőhegyi szemlélődés

Hőscincér

Megint csak a napot lesem

Krisztus mindenfelől

Készülj, anyánk!

Áldott, aki előre néz

A feltámadt gesztenyés

Szent család

Törött rádió

Dörmögés a Múzsával

Mendegélünk föl a Kopaszra

Küldetés

Évről évre – 1957

Gyerekek

Illatok

Száll az angyal

Angyal beszélt belőle

Madár

A megszedett gyümölcsfa

A mátrai temető

Misék

Úrfelmutatás előtt

Megyen már a hajnalcsillag

Köd

Szamár és cinege

Két kis malac

A tündérek keresztfia

A várakozó

Ibolyántúli sugár

Hat szonett a csodálkozásról

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

Jeromos a barlangban

Évről évre – 1958

Játékszer

Kaszafenés

Fordíts, fiú, a rádión

A búcsúzó naphoz

A névtelen angyal

Öregasszonyok

Hársfák

Nyírfakosár

Szentségtartók

Hetven felé

Jaj de szépnek…

Fák és gyerekek

Pillanatkép

Ha jő a perc

Szíriát oszlopai

Carmen semisaeculare

Évről évre – 1959

Búcsú a szavaktól

Halotti beszéd a mezei virágokhoz

Bujdosik az árva madár

Kézrátevés

Nyárvégi reggel

A kétarcú angyal

A pók halála

Esik eső

Szép piros szív

Holtig-e vagy hazáig?

Nézz fel a kékbe

Vendégek

Lilaszegélyes orgonasoron…

Évről évre – 1960

Ne félj!

Szitálnak a szélben…

Ember maradj!

Három és négy között

Múladozóban már a zivatar

Erdei mise

Hold a Csóványos felett

A köpönyeg

Dáliák

Unokák

Örökösök

A lóré

Évről évre – 1961

Dörmögés

Ökörfarkkóró

Nem betegség

Isten tenyerén

Szeptemberi lomb

Hosszú élet

Kínrímek

Évről évre – 1962

A rakéta útja

Felhőjáték

Kérdések felelet nélkül

Köszöntő

Üzenet

Mozart, hegedűverseny

Egy rózsacsokorra

Emlékezés egy néhai ökörfarkkóróra

Imádság humorért

Oroszlán

Évről évre – 1963

A néma Miatyánk

A versek jegyzéke cím szerint

– A –

A bánya

A bányász

A bernáthegyi

A beteg siránkozik

A bölcs hernyó

A búcsúzó naphoz

A bús testvérekről

A bűneimmel egyedül

A csendességről

A Csíki Székházban

A csillagok tövében

A Csörgő patak

A Dioskurok temploma

A Dunáról fúj a szél (1946)

A Dunáról fúj a szél (1949)

A fák, a szelíd óriások

A fehér koszorúk titka

A Fekete Rez

A feltámadt gesztenyés

A fenyőfa éneke

A fészekről

A föld (Tavaszi kórus)

A folyó

A fordított Jónás próféta

A hajnal szerelmese

A Hargitán

A hatvanéves Prohászkának

A hatvanévesek angyala

A havason

A három csúcs

A hegy derekán

A hűséges hűtlenségről

A jegyes éneke

A jelen, a titokzatos

A Kék Forrás

A kék palást

A keresztút

A keresztúton

A két isteni Nővér

A kétarcú angyal

A kiáltás

A kiáltás elől való futásról

A kis gomba dicsérete

A köldöknéző

A költő háborús imádsága

A könny születéséről

A könnyről

A köpönyeg

A látogatásról

A lélek a lélek titkairól

A lóré

A magam módján

A magányosság toronyablakából

A magvető

A marcali Szűzmária

A Maros forrása mellől

A másikomról

A második születésről

A mátrai temető

A megszedett gyümölcsfa

A messze húzott zivatar nyomában

A messziről szóló ének

A mester

A mécses

A Mindennevű

A napkeleti bölcsek

A napos hegy

A néma Miatyánk

A névtelen angyal

A pátriárka

A pók halála

A prefektus

A professzor

A Püspök

A rakéta útja

A régi testvérekről

A remete a sivatagba indul

A római holdhoz

A sétálásról

A sírásról és a nevetésről

A szívemet jártatom

A tárna

A tearózsa

A tej himnusza

A templomos házban

A testről

A Tisza-hídon

A titok

A tornyos ház

A torony kürtöse

A tó lelke

A tündérek keresztfia

A tűzben való sötétségről

A Vág ritmusai

A Vág születése

A várakozó

A várásról

A végtelenségről

A visszanézésről

A vizek estéje

A zászlónk

A Ziller litániája

Ablakomba, ablakomba…

Akarsz, kis ember?

Akikről azt hiszik, hogy én vagyok

Alagút

Alkonyat a Balatonon

Almafavirágzás

Alm

Alszik a sátor

Amikor minden visszájára fordul

Angelus

Angolok

Angyal

Angyal beszélt belőle

Antenna

Anyukám

Apácák

Apám

Apja fia

Apró lelkecskék

Asszonyok

Atommag

Avarban virág

Az ablakból

Az acélember

Az autó éneke

Az egyedülvalóságról

Az Egyeskő

Az egyetlen kéz

Az eljövendőség elébe

Az első sárga levél

Az ember (Tavaszi kórus)

Az estéli látogatásról

Az ég

Az ég (Tavaszi kórus)

Az égő bokor

Az idegenségről

Az igazi Mária

Az Isten (Tavaszi kórus)

Az Isten fiatal

Az Isten kezéről

Az Isten ölében

Az Oltárkő alatt

Az oszlopról

Az öldöklő angyal

Az örömről

Az ősz dalol

Az ősz dicsérete

Azért…

Ákácvirágzás

Áldás

Áldott az asszonyok között

Áldott, aki előre néz

Áldozás előtt

Állj meg, fölemelt kéz

Áraszd meg a vizet!

Árvák

Ázott kövön

– B –

Balatoni csend

Ballada a szépség szomorúságáról

Ballagás a Pilisen

Barack

Barakk

Bárányfelhők

Beethoven

Belenéztem a Napba

Beszélgetés

Beszélgetés (Áldás)

Béke, béke…

Bizonytalanság

Bocsánatkérés

Bocsásd meg

Bocsássatok meg

Borongás naplementekor

Borvízforrás

Bölcsek

Bölcsességnek széke

Bölcsődal a bükkfa alatt

Bujdosik az árva madár

Búcsú a bükköstől

Búcsú a szavaktól

Búcsúzás

Búvár

Búzavirág

Bűbáj

Bűnösök menedéke

– C –

Carmen semisaeculare

Cinege

Credo quia absurdum

Csak a furulyát

Csak eltűnődöl csendesen

Családfa

Csavargó szellő

Csemete-ákác lombon át

Csend (1924)

Csendes mise

Csendes tavaszi dal

Csengettyűszó

Cserdülj ostor!

Cseresnyefa

Cserfa a fenyvesben

Csigabiga

Csillag

Csillagok, csillagok

Csitt!

Csonka fűszálak

Csűrdöngölő

– D –

Dal (A belülvalók mécse/Sírás és nevetés)

Dal (Szembe a Nappal)

Dal három húron

Dalolj, ne félj!

Dalt, dalt!

Dáliák

De profundis

Demodokos

Diákszakasz

Dolgozatírás

Doromb

Dörmögés

Dörmögés a Múzsával

Dunapart és cella

– E –

Egy borjú sír

Egy fenyőfa tetején hintázó rigóhoz

Egy fiatal német katonához

Egy karéj fekete kenyeret

Egy magányos magyar

Egy rózsacsokorra

Egyszerű titok

Ejhaj, hóvirág!

El kell menni a sivatagba

Elégia egy hernyó-rágta tölgyesben

Elkésett hold

Elmegyek, elmegyek…

Elomlott testtel

I. Stáció

Ember

Ember maradj!

Ember vagyok

Embernek lenni

Emberség

Embertelenül ember

Emlékezés az otthoniakra

Emlékezés egy néhai ökörfarkkóróra

Encián

Erdei mise

Erdő

Erdő szélén estvéledtem

Ereszkedés létrákon lejjebb

Esik eső

Eső

Eső a Vágon

Eső, eső, eső

Eső után

Este

Este az ablakban

Esti ballagás

Esti dal

Ezen az áldott estelen

Ezeréves dallam

Ezüst híd

– É –

Éjjel a tengeren

Éjszaka 1943-ban

Éjszaka a vizeken

Életem útja közepén

Ének egy rút arcról

Ének minden emberhez

Énekszó a magasságból

Érett nád

És jönnek hozzám

És jöttek a napok

– F –

Fakereszt

Falusi reggel

Fanyar tavasz

Fák és gyerekek

Fáklya

Fázó csillag

Februári napsugár

Fecske

Fecskét látok

Fehér mezők

Fehér rózsák a Dunán

Fekete hegyek

Felhőgomolygás

Felhőjáték

Felhők, felhők!

Felhők háromfelől

Felhős ég dicsérete

Fények

Férfiak

Fiúk

Fogfájós rímek

Fogócska

Fonnyadó búzavirág

Fordíts, fiú, a rádión

Földindulás (Költemények/Harangszó a viharban)

Földindulás (Fekete kenyér/Kemencében/Szolgálat)

Fölszállás

Főpróba

Fülemile a hegyek közt

Fűzfa az árvízben

– G –

Galambok

Gonosz emberek

Gödöllő

Gregórián

Groteszk

Gyalogjáró ember éneke

Gyanta

Gyerekek

Gyerekek az utcán

Gyónás nélkül

Gyónás után

Gyöngyvirág

Győzöd-e még?

– H –

Ha jő a perc

Hadd essen az árnyék!

Hajnal a Normafánál

Hajnali kertész

Hajnali madárszó

Halotti beszéd a mezei virágokhoz

Hamvazás

Hanyatló hold

Harangvirág

III. Stáció

Hat szonett a csodálkozásról

VI. Stáció

Havasi pihenő

Havasok

Három és négy között

Három sóhajtás

Hársfák

Hát itt van, testvér

Hegyek

Hegyeken túl is – innen is

Hegyoldalban

Hegyorom és fátyolfű

Hej, voltam én is fiatal

Herkulesfürdői emlék

VII. Stáció

Hetes fogat

Hetven felé

Himnusz Kalazanci Szent Józsefhez

Hiszek

Hivők és hitetlenek

Hogy mit szeretnék?

Hold a Csóványos felett

Holdsugár

Hollók

Holtig-e vagy hazáig?

Homoki felhők

Hosszú élet

Hová rohantok?

Hó a hegyeken

Hőscincér

Hullámmoraj

Hullámverés

Huszonöt vers

Hűsen és aranyon

– I –

Ibolyák

Ibolyántúli sugár

Illatok

Imádság a hegyen

Imádság a Kolosszus előtt

Imádság humorért

Imádság jó halálért

Imádságos dal holdfénynél

Intermezzo

Invokáció egy szőrös hernyóhoz

Isten áprilisa

Isten érkezése

Isten forrása

Isten lánca

Isten tenyerén

Ithaka

Íme mily édes és gyönyörűséges…

Írók asztala

– J –

Jaj de szépnek…

Jani

Jákob kútjánál

Járok a tengeren

Játékszer

Jávorfa

Jeremiád

Jeremiás

Jeromos a barlangban

Jézus a Mátrában

Jézus és a kereszt

Jó emberek

Jó nekem, Uram

Jó testvéri szóval

Jól van ez így?

Jöjj, szegény fiú!

Júdás

Júniusi körte

– K –

Kakasszó

Kalypso

Kaszafenés

Kaszálók

Katicabogár

Káté

Kecskepásztorkák

Kemény parancsolat

Kenet

Ketten a Mesterrel

Kettős szivárvány

Kék csend

Kék hegyek

Kérdések felelet nélkül

Készülj, anyánk!

Két asszony

Két imádság

Két kis malac

Kétélű kard

Kéz kézben

Kézrátevés

Kézszorítás

Kiáltás a kapuból

Kiáltás a pusztába

Kilenc gödör

IX. Stáció

Királyok igrice

Kis csibék

Kisgyerek

Kínrímek

Kívül a Bárkán

Koszorú

Köd a Pilátuson

Ködben

Ködös vizek fölött

Köd

Költemények (1916)

Könnyek

Könyvek

Könyvek, sereggel

Köszönjük meg a mái kenyerünket

Köszöntő

Követek

Közelebb a kékhez

„Kraft durch Freude”

Krisztus mindenfelől

Kukoricaszárak, éjjel

Kupolaterem

Kurucok tánca

Küldetés

– L –

Lábnyomok

Lajtorjás szekér

Lámpák

Lány, kötéssel

Láthatatlan őzikék

Láttam csillagát napkeleten

Legyen jobb a világ

Lelkecskék

Lelki beszélgetés a fenyőfákkal

Leszállás

Levél Balanyi Györgyhöz

Levél Rómába

Légoltalom

Légy csendességben!

Lila virág

Lilaszegélyes orgonasoron…

Liliput

Lombzúgás

– M –

Madár

Madárijesztő

Magamat, íme, elhoztam Neked

Magyarok Nagyasszonya

Mancus vagy az állhatatosság

Mandolin

Maros vize

Máglyafüst

Mámor

Március

Mária és Márta

Máriaszem

Mátraszentimre

II. Stáció

Medárd

Meditációk

Megértettem, hogy kenyérnek születtem

Meghalt a visszhang

Megint csak a napot lesem

Megy a hajó a tavon

Megyen már a hajnalcsillag

Mendegélünk föl a Kopaszra

Mennyegzős ének

Ments meg Uram!

Mentsd meg lelkedet!

Messze nézzen, aki élni akar

Mi hárman

Miért?

Mindazonáltal

Mindörökké fiatal

Mint a fű a szélben

Mint a Mátra

Mint az ördöngös fiú édesapja

Mint bölcs kutya a küszöbön

Mint egy fáradt csiga

Mint gyenge harmat a napon

Miserere

Misék

Mit láttam!

Mit mondanál?

Mondd végig

Mondtam magamban

Mosolygó gyermek

Most válik el

Mozart, hegedűverseny

Mókus

Múladozóban már a zivatar

– N –

Nagy fiúk

Nagymama

Nausikaa

Ne aludj, Uram!

Ne félj!

IV. Stáció

Negyven nap, negyven éjjel

Nehéz poggyászú katonák vagyunk

Nem betegség

Nem én, Uram!

Négy fiú a tóparton

Nézd, süt a nap!

Nézni, nézni

Nézz fel a kékbe

Nocturnum

Novemberi utazás

Nyári eső

Nyári zsongás

Nyárvégi reggel

Nyírfakosár

VIII. Stáció

– O –

Odysseus

Ojtovány

Októberi rózsák

Orgonaillat

Oroszlán

Országúton lányok mennek

Ó milyen szabaddá…

Ó tiszta csend!

Óda a várhoz

Óda az Egyházról

Óda az Értelemhez

Óda egy nyúlhoz

– Ö –

Ökörfarkkóró

Öreg táltos

Öregasszonyok

Óriások

Örökösök

Örvénynek az örvény

V. Stáció

Össze-vissza

Őszelő

Őszi fecske

Őszi kertben

– P –

Pannonhegyén, öreg padon

Parázs

Párbeszéd a halálról

Penelope

Péter sírása

Phaëton

Pillanatkép

Pilóta

Pirongató

Piros reggel

Pitypang

Pocsolya

Porban és éjszakában

Prédikáció

Présház

Primicia

– R –

Rapszódia

Razzia

Reggel a szállason

Regős ének

Régimódi vers az isaszegi országútról

Ribiszke

Ribiszkegallyak, piszkebokrok

Rikkant a rigó

Rohanunk

Roma aeterna

Rózsakoszorú

Rózsaszínű hegyek

Rudolf Czinege

Rutafa

– S –

S. O. S.

Sajó

Samu bácsi

Sarlósboldogasszony

Sebesen, sebesen

Sétál az Isten

Sibyllák éneke

Siralmas ének a kerítésen kívül

Sirály

Síró testvérnek

Sóhajtás a felhők után

Sötét folyosó

Süss fel nap!

Sütkérezés a hangyával

– Sz –

Szabad ember éneke

Szabadíts meg a gonosztól!

Szamár és cinege

Száll az angyal

Szegedi óda

Szegény kagyló

Szegfű

Szembe a Nappal

Szekfű Gyula halálára

Szellősuttogás

Szent család

Szentjánosbogárkák

Szentkirály szólongatása

Szentolvasó

Szentségtartók

Szeptemberi lomb

Szerkesztőség

Székely pap

Szél

Szél a Pilisen

Szénaboglya

Szénaillat

Szép piros szív

Szikrazápor

Szíriát oszlopai

Szitálnak a szélben…

Szobor

Szolgálat

Szomorú kisfiú

Szonett

Szonett egy palack forrásvízre

Szóló sziklák között

Szőlőhegyi szemlélődés

Szürke dal

Szürke délután

– T –

Találkozás

Tavalyi fű

Tavasz csengettyűje

Tavaszi kórus

Tavaszi szél vizet áraszt

Te Deum

Te vagy a jó

Telihold

Tenger

Tenger, most itt vagyok

Tengerparti ének

Tenni, tenni

Tera néni

Testvér

Testvérek vagyunk!

Téli áhitat

Tiszavirág

X. Stáció

XI. Stáció

XIII. Stáció

XII. Stáció

Tizenkét bükkfa

XIV. Stáció

Tojás

Töredékek temetés után

Törött rádió

Túl a borókán

Tücsökszó

Tüzek a ködben

Tűnődés

Tűzvész

– U –

Ujjak

Unokák

Új ének

Újévi reménykedés

Úrfelmutatás

Úrfelmutatás előtt

Útféli bokor

– Ü –

Üdvözlégy!

Ünnep

Üzenet

– V –

Vadgesztenyék

Vakáció

Valaki a hegyen kiált

Van-e szebb, testvér?

Vágy, vágy

Váltott gyerek

Város a hegyről

Velük, helyettük, értük!

Vendégek

Verseket írok

Vér az utcán

Véreső esik

Világítótorony

Virág a tengeren

Virradat a Vágon

Virrasszatok!

Virrasztó

Vitézi ének a romvárak alól

Víz, víz, víz…

Vízió a vonaton

Vízözön előtt

Vízválasztó

Vonat a mezőn

– Z –

Zakar

Zrínyi harmadik éneke

Zsibongás

A versek jegyzéke kezdősor szerint

– A –

A bújó régi ösvény

A bűneimmel egyedül vagyok.

A Csíki Székház ambitusán

A csőcselék e csúf korában,

A Dunáról fúj a szél,

A Dunáról fúj a szél.

A fák alatt feküdtem,

A felhők odafenn bújócskát játszanak.

A folyosó végén, a hosszú, keskeny

A gőgöslelkű kérők zajongnak a teremben,

A Hagymás üzen az Öcsémnek,

A hajnali fényre kitárom

A hallgató, sötét szobában

A havasok, mint dóm-pillérek állnak.

A havason, a havason

A hegyekről most kúszik le a reggel

A hold az égen úszik.

A hold ezüstös csónaka

A holdsugár halkan pereg.

A jó tündér-keresztanya

A katedrán egy Férfi ül.

A kiáltás végigsikoltja

A kilencedik vagy a tizedik

A kispap-kert szőlőszegélyes útjain

A ködök napja. Ólmos szürke ég.

A könnyben van az élet.

A kullogó telet lesem

A legfelső emeleten

A lekaszált hegyoldal közepén,

A lelkem partján állsz és mosolyogva hívsz:

A második félszázad küszöbén

A messze húzott zivatar nyomában

A mélységből kiáltok Hozzád.

A mézillattól mámoros mezőt,

A munka mámorától ittasultan

A múltak lelke körülem suhog,

A nagyszívű Alkinoosnak

A nevükre aranyos napfény

A nyár, a szénaillatos még itt aludt az este.

A nyári busz fullasztó melegében,

A partokon, a vizeken

A percet, amikor megláttad

A rauhensteini várban, hol lábnyomát belepte

A rádió recseg, ropog:

A Rend és a Szabadság védelmében,

A sárgarigónak,

A sárkányfejes régi lámpa

A Sella és a Marmolata közt,

A Szegedi Fiataloknak

A szemem sokszor hűtelen.

A sziklapart fokán, a habtörés felett

A szívemen egy szegfűszál.

A szomszédasszony udvarán

A tájra száll nagy szürke köd.

A templomtól a temetőig,

A tengeren a holdfény selyme zizzen,

A toronysisak hűvös magasából,

A városból, ahonnan egyre mennék,

A véghetetlen kék tükör

A Végtelenség Kristálycsarnokában

A vén hegyoldalon dörmögve bólogattak

A véres sár üvöltő tengerében

A virágtalan, gyümölcstelen ágtól,

A zordon és királyi Betlehemnek

Ablakomba, ablakomba besütött a holdvilág.

Agg szót beszélek, megtanuld:

Agyaglábú Kolosszus!

Ahol járok a hegyoldalakon,

Ahol járok, amerre nézek,

Akarod tudni?

Akarom, hogy szabad légy. Oly könnyű és szabad,

Akarsz, kis ember, gőggel, szilajon?

Aki szeret, aki nagyon szeret,

Akkor fölemelék a keresztet a poroszlók,

Alabástrom felhők körmenetje

Almaképű kis német katona,

Alpesi erdő néma hűsén,

Alpesi kunyhó, kövi fészek.

Alszik a júliusi éjen

Alszik a kert, eljött az este,

Ama csillag után.

Amelynek színe mint a menny

Amikor kicsi voltam,

Amikor mentem az országúton

Amikor tetszik, hogy próbára vess,

Angyal, jóságos útitárs,

Angyalföld. Éjjel. Razzia.

Angyalt, ördögöt látok verekedni,

Angyalt, Uram, a megelégedésnek

Anyánkat énekeljük,

Apám. Két szikra szem. Nagy, tiszta homlok.

Aranymisémig kisfiú koromtól

Aranyporos nyárvégi reggel,

Arcom körül a szentjánosbogárkák

Asztalomon piros abrosz

Az ablak alatt, a fáskamránál

Az ablak sarkán nézd ezt a tenyérnyi

Az arca ráncos, mint a csíki dombok.

Az áprilisi réten

Az árok árva szélén,

Az ég a fák válláig ér,

Az ég, az ég, amerre látsz,

Az első akkord búg a zongorán.

Az erdő szempilláin dús cseppek ezre ül.

Az ezredek tiporta köveken,

Az iskolaház folyosója sarkán

Az Isten küld, testvéreim, tinéktek

Az izzadt völgyön végigköpi kormát

Az országúton ballagok.

Az öreg ember soha sincs magában:

Azelőtt tudtam, ki vagyok,

Azért, hogy nem tudod, lesz-e holnapod:

Azt mondod, hogy én jó vagyok,

Azt mondod, testvér, hogy nem érdemes!

Azt szeretem, aki nevet,

Ákáclombon, orgonákon,

Áldd lelkem, áldd, fennen magasztald

Áll a Kereszt az ég alatt,

Áll, egyenesen, egymagán

Állani, némán, mint a Mátra,

Állok a legutolsó stációnál,

Állok cseres hegyoldalon,

Állok magasan, egyedül, a hegyormon,

Állottam a völgy fenekén,

Állottam hosszan, hallgatag,

Álltam akkor ablakomban, mozdulatlan, éberen,

Ásít a sivatag.

– B –

Bagolyirtás, Bőgösrét és Ágasvára.

Ballagdálok a vén Pilisen,

Barack a lomb közt, derekán a nyárnak.

Baráti kézzel,

Be szép vagy, édes gyöngyvirág,

Békafürdős faluszéle,

Bétellett a harag kelyhe,

Bizony hogy én is úgy vagyok,

Bocsásd meg énnekem, Uram,

Bocsássatok meg énnekem, ti nagy hegyek,

Bokor alatt komázok a bogarakkal,

Boldog a bűn és érdemtelen áldott,

Bolyongok a Hargita gerincén.

Borongó fenyőfák alatt

Borvízforrás csörög a lábaimnál,

Bosszúsan, mint a bibliában

Budai vár! a napszerette síkon,

Bujdosik az árva madár,

Búcsút mondok a könnyes énekeknek,

Búcsúzom tőled, drága bükkösöm.

Búg a szellőn a hegyoldal,

Bús lelkét rámlehelte

Bús téli dombon állok egyedül.

Bús topogás a nyílt verem körül,

Bús véreimre gyakran gondolok,

– C –

Cirenéből jött, messze földről,

Csak egy perc, – mondod, – csak egy pillanat,

Csak most, Uram, csak most legyek siket!

Csavargó szellő átszalad

Csemete-ákác lombon át

Csendes a tenger. Ring a habja lágyan,

Csendes éj. Lámpám leoltom.

Csendes eső csordogál,

Csendesen, botfülű vonat!

Csepp asztalon éppen csak annyi hely,

Cserlomb alatt, elsőfű szénán

Cserlomb alatt mohos kövön ülök.

Csibe csipog, liba gágog.

Csigabigácska, jaj de nem-okos vagy!

Csíkszenttamási lajtorjás szekéren

Csilingiling, az alvó nóta éled,

Csilla könnyű párafátyol

Csillagok, csillagok

Csillagos volt az éjszaka,

Csillog az alkony, ég a tó,

Csipkésen a lomb közt dorombol a fény.

Csitt, nyugtalan szív, légy szerény!

Csodaszép reggel! Rikkant a rigó.

Csodálkozás! Te vagy az ember-elme

Csodálkozol, te értő jó barát,

Csodálkozom azon, hogy megszülettem,

Csorgattál hitet fejemre,

Csupa szépség és csupa szomorúság

Cudar felhők gomolyognak,

– D –

Dajkál a bükkfa sátra.

Dalt, dalt riadjon hangos ajkunk!

De hallanák-e szómat értük?

De jó itt lenni, ilyen mese-távol

De megtréfáltál, seregek Ura!

De most már megfogom a kezedet.

De most, testvérek, levegőt!

De odakint már mosolyogtál

De szép, de édes a fiatal álom!

Dolgozatírás. „Mi szeretnék lenni?”

Drágalátos szent testét

– E –

E barbár korban, amely megtagad,

Egy ablakban, egyedül, árván,

Egy bamba fog.

Egy jajnyira villámlanak fejedtől

Egy karéj fekete kenyeret

Egy koraérett ringló

Egy nagy darab lengyel legény,

Egy nap, mint a rest csiga, mászik,

Egy testvér jött, a tűzszeműek egyike,

Egy tört fenyőág és egy kis üveg,

„Egy új világ van születőben!” – mondják,

Egyedül áll a lekaszált mezőn,

Egyetem. Dél van. Kupolaterem.

Egyik kezedben skorpió sziszeg,

Egyszer, egy sugaras, pirosló reggelen,

Ejhaj, hóvirág!

Eldicsérték már a boldog delet,

Eljöttünk, eljöttünk

Elküldettél – félelmes küldetés! –

Elmegyek, elmegyek, hosszú útra megyek. (Elmegyek, elmegyek…)

Elmegyek, elmegyek, hosszú útra megyek. (A köpönyeg)

Elment a Jézus.

Elomlott testtel, a műtét végén,

Első B osztály. Hittanóra. Káté.

Elszállt a forró kánikula-évszak,

Elült a zápor, elnyugodott a szél,

Ember, ne félj a rossztól!

Ember vagyok, a szürkület fia,

Embernek lenni!

„Enmagamtól miért is rejtegetném –

Erdei ösvény, rajt húsz-egynehány

Erdő füvén fekszem hanyatt.

Erdő szélén estvéledtem,

Eresz alatt a fecske már cikázik.

Erőlködik és liheg a vonat

Esik az eső, mintha öntenék.

Esik az eső. Veri a Vágot.

Eső, eső, eső,

Eső után,

Este van, nyár van, mosolyog a csend.

Esteledik. Ballagok.

Esteledik, de még zöldek az árnyak.

Esti erdő. Lomha tuskók

Ez a bölcső. Oly jó feküdni benne.

Ez a tizenkét bükkfa temploma.

Ez a világ az ördögé!

Ez itt a csatatér.

Ez itt a tárna.

Ez nem betegség, ez csak állapot:

Ezen az áldott estelen,

Ezen az őszös nyáron,

– É –

Édes Gödöllő! Tágas végtelenség!

Édesanya, boldog anya,

Éjfél után egy óra lehet.

Éjjel van, három és négy között az óra,

Éjszaka, fojtó, fekete.

Életem koszorúja, drága lelkek,

Életem útja közepén

Élő sátor, barna bükkök ága,

Én édes, édes jó testvéreim,

Én ha ledőlök fáradt vánkosomra,

Én Uram, Istenem, velem mit tettél!

És a hegyen még egyszer visszanéztél

És a Küllő jár. Komolyabb kalásznak

És ha száll a délután,

És hányszor nem lehet segíteni!

És jönnek hozzám emberek,

És jöttek a napok és a Tengerbe hulltak.

És jöttek csendes, rózsás reggelek.

És jöttek, jöttek, őrült éjjelek.

És kiszáradt az ajkamon a szó,

És lőn, hogy a kakas másodszor szólala.

És miután bezárt ajtók megett

És ne engedd, hogy visszanézzek.

És szólottam magamhoz komolyan:

És tapsikoltam, énekeltem:

És tőletek is messze mennék,

– F –

Fanyar ködben, december éjszakában

Farkas-barkas jaj de szép!

Fehér a hold és vágtat a vonat,

Fehér fényben, fehér ruhában,

Fehéren csillogó mészkő-falak közül,

Fejem fölött bükkfasátor,

Fekete éjjel, fojtó, vak, kietlen.

Fekete éjszakába, fekete éjszakából,

Feketén gubbasztok a Fekete Rézen,

Feketén, karcsún, elegánsan

Fekszel a párnán: letörött faág,

Fekszem a földön a fiatal fűben, a nap sugarán.

Fekszem a fűben a napon,

Fekszem hanyatt az élő szőnyegen,

Feküdt az erdő őszült avarán.

Felhők, felhők,

Felhők, háromfelől

Félig halálra váltan, már-már a Golgotán,

Felkiáltottál: Beteljesedett.

Ferencvárosi teherpályaudvar,

Fiatal arcnál, fiatal szemeknél

Fiatalok, egy fészakalja,

Fogadd el, Uram, szabadságomat,

Forgatag utcák nyüzsgése között,

Földindulás van, édes feleim.

Földindulás! Földindulás!

Földön túl, tengeren innen

Földön túlról üzen az űr.

Fönt, fönt a hegygerincen

Fövenyes part szirtfoka mellett

Fut a hajó. Az árboc árnya

Fut a kocsi, zörög a kerékagy.

Fut, fut velem a római vonat

Fülemben egyre zúg a páli szó:

Fürjes, pipacsos dűlőn járok.

– G –

Galileai férfiak,

Gránit hegyek alkonyatában

Gyöngyvirágos szép tavasznap,

– H –

Ha ablakodat megkoccantaná

Ha jő a perc majd, amikor lezárul

Hadd el a pityergést,

Hadd utánzom a régi mestert,

Haj be vénes bölcsesség ez,

Haj regö rejtem.

Hajnalodik. Rózsás aranyban égnek

Hallgass el egy kicsit, te mocskos utcalárma!

Hallják meg hívők és hitetlenek

Hallod a mély harangokat?

Halovány csillagok zizegnek az Oltban,

Hamar, tanuljunk! Oly rövid az élet,

Harangvirág az erdő közepén,

Harmat nevet kövér haraszton,

Harminc napot, harminc csodálatos nap

Hasztalan csóválod a fejedet,

Hasztalan görnyedez utánad a Cirénei

Havas, csikorgó téli szürkület.

Havasi szálló. Köd csüng a világon.

Hármas tornyoddal, alpesormi Templom,

Három fiú, a negyedik az atyjuk,

Hát ilyenformán élek én:

Hát itt van, testvér, olvasd és szeresd,

Hegy megett az esti nap

Hegyek hátán járdogálok,

Hegyeken túl is, innen is,

Hegyen állok, nézem a búcsúzó nap

Hegyen állok, völgybe nézek.

Hegyoldalban állok. Szél veri a lombot

Hej, voltam én is fiatal,

Hetven körül

Hét évtizeden át

Hirtelen erőszakos zörrenéssel megtorpan a villamos.

Hítt a Múzsa sokszor engem,

Hívtok, fiúk?

Hogy mit szeretnék? semmit már, csak élni,

Honnan a rügy?

Hová rohantok, jaj hová, gonosztevők?

Hozzád, Veled, Neked,

Hóval jöttél, fiatal esztendő,

Hull az eső makacson,

Hull, hull a holt mezőre

Hullámzó hegyeken

Huszonöt vers egy hónap alatt!

– I –

Ilyen éj még sohasem volt,

Imádunk téged, ismeretlen Isten,

Ismeretlen lomb alatt

Isten, ki a világ felett

Istenem, Istenem, áraszd meg a vizet,

Isteni áldásul Sáros szült Pannoniának.

Itt a hegyen, ahol minden levők:

Itt a hegyen pözsög már a pázsit,

Itt egy fiúcska, ott egy kisleány,

Itt is, ott is, a fojtó csendbe

Itt sárba fúl a fehérfátylú tél.

Íratlan hófehér lapot

– J –

Jaj de szépnek, fiatalnak

Járogatom a lekaszált rétet.

Járok csendben, egymagamban,

Játék után a pázsiton

Jeges Dunán, zörgő Dunán

Jeruzsálem leányai,

Jó nekem, Uram, havas, téli tájon,

Jó volna lenni búzavirág-módra:

Jól eltömött redőny mögött

Jól hallok-e vajjon?

Jól van ez így? Istenes így?

Jóságos Úr, ki minket úgy szeretsz,

Jöjj el, édes Jézusom!

Jöjj Ilmikém, fülembe zummog

Jöjj Ilmikém. E csúnya Pestre

Jöjj, sírjunk együtt, te szegény fiú!

Jön.

– K –

Kavarják mások a szeleket szárnyon,

Kábultan állok ájtatos-magamban

Kávéház. Nyüzsgés. Írók asztala.

Kemény és karcos légy ma, ének,

Kendős néni, kék köténye karton,

Keresztelőt imádkozott

Kertek alján surrogó tüzek:

Kertünk bokrán cinege, cinege.

Keserű, dermedt könnyel sír a nap.

Ketten ülünk a parti köveken

Kezed, mely most akár egy kisgyerek-kéz,

Kék víz idelenn,

Kékre mázolt deszkabódé,

Kérdezted már, mi az, hogy „Én vagyok”?

Két kezem közt remegő kis fecske,

Két óra közt. Állok a folyosón.

Két tábla szőlő közt lakom,

Kicsi hajó, tele van a fedélzet.

Kidőlt-bedőlt kápolna áll mohverte kő fején,

Királyok igrice vagyok.

Kis asztalon ébenfa ládikó.

Kis csibék,

Ködben állok a Pilátus ormán.

Könnyű felhők fenn az égen,

Könnyű rigó,

Könyörülj rajtam Isten, a Te nagy irgalmasságod szerint

Könyv a kezemben, himnuszok.

Könyvek, sereggel, légió titán:

Körül-körül virágban áll

Körülöttem szeszélyes kőtitánok:

Köszönöm nektek, pilisi hegyek,

Kövek felett, romok felett

Kövér aranyat izzad a nap,

Közelebb hozzám a vég, mint a kezdet.

Kukorikú, a kakas trombitál,

Küldetett minden tehozzád követként:

– L –

Langyos az éj:

Lassan lehajlik pajzstartó kezem,

Lányok, lengő ruhákban, lebegő

Lásd, tudtam, hogy ma újra eljössz.

Látlak már messziről integetni újra

Látod, én kisgyerek vagyok.

Láttam a Püspököt!

Láttam egy nyulat. Kövér volt a rét,

Lebeg a hold hűsen és aranyon

Legszebb mégis a két isteni Nővér:

Lenn a városban valamely toronyban

Levelet kaptam. Vers-olvasni kérnek,

Lezárom a könyvet, letörlöm a tollat,

Légy csendességben: Isten hogyha hív,

Lilaszegélyes orgonasoron

Lomb közt a langyos permeteg

Lombringató erdőszegély,

– M –

Ma más vagyok, mint tegnap voltam.

Ma telihold, mondja a gazdám,

Magad maradtál, mint a megszedett

Magam vagyok.

Magamat, íme, elhoztam neked,

Magasan, feketén, nesztelen,

Magasan fönt a bástya felett,

Magasztalja én lelkem az Urat

Magyarok, magyarok! Sztambulban temetnek.

Maros vize fut a fűzes part alatt,

Májusi béke mosolyog az égen,

Májusra leperdül a cseresnye virága,

Már csak amolyan zötyögősen baktat

Már nem is kutatlak.

Mátraszentimre, csepp falu,

Medárd, Medárd, kaján Medárd,

Megállj,

Megérintettem a csodát.

Megintcsak billenős a mérleg.

Megjött az eső valahára!

Meglendül a tárcsa,

Megmondom: Sokszor megcsodáltam

Megnyitom ablakomat, csöpp templom néz a szemembe:

Megroncsolt testtel, homloka tövisben,

Megúnom olykor a világot,

Megy a hajó a tavon.

Megy a Jézus a Kálváriára, (A keresztúton)

Megy a Jézus a Kálváriára, (A keresztút)

Megyen a nap a maga járásán,

Megyen már a hajnalcsillag lefelé.

Mendegélünk föl a Kopaszra.

Menj, keserű látó, láss ott, hol nincs keserűség,

Menj, meg ne állj a meredek sötétnél:

Mentél, amerre húzódott az ösvény

Merengő arccal üldögél a hold

Merre menjek?

Mert forrást adtál s patakot,

Mert utánam kiáltanak.

Mese-tüzében alkonyi sugárnak

Még a füvön csepereg a harmat,

Még a lusta csillagok.

Még áll a szürkület.

Mi lobban ott az éjnek éjszakáján?

Mikor a földbe bújtunk, mint a féreg,

Mikor a régi pátriárka

Mily különös, hogy oly fényes az utca,

Milyen szépek az alkonyati felhők!

Milyen szóval szeresselek?

Mind elmentek, magam maradtam.

Minden ige már betellett.

Minden rózsa szent legyen.

Mindenfelé

Mindenkinek megmondom kereken:

Mindennevű, hogyan szólítsalak?

Mint a koraérő júniusi körte:

Mint ama bibliás királyi emberhez,

Mint anya, hogyha útra készül,

Mint az ördöngös fiú édesapja,

Mint bomlott nyájban szédült farkasok,

Mint egy fáradt csiga

Mint egy jószívű, jólnevelt kutya

Mint egy letört faág, tövén a régi fának,

Mint egy szédült szarvasbogár,

Mint éjszakföldi castruma kőfalán

Mint félreeső állomás lakója az egyetlen vonat után,

Mint gyenge harmat a napon,

Mint limmel-lommal egy diák-fiók,

Mint óramutató a számlapon

Mire odaérsz: kietlenül állnak

Misémben Úrfelmutatás előtt

Mit is mondjak, mit is kérnék,

Mit láttam! Mit láttam!

Mit tudtok ti a könnyről, könnyesszavú testvérek,

Míg emberhúson hízik a föld,

Míg ifjú homlokunkon a hajnal koszorúja,

Mondd, látod ezt a fejedelmi hársfát?

Mondd, üldögélő, aki minden este

Mondhatom, siralmas egy pikulás vagy:

Mondok nektek valamit, emberek.

Mondtam magamban – s megfagyott

Most a csúf tél bosszusan

Most, amikor a fehér Arkangyal

Most így vagyok. Most egyedül vagyok.

Most, hogy hetvenes éveimet töltöm,

Most, most előre!

Most megcitállak lelkem, jól vigyázz!

Most zúg a mélység a mélység alatt,

Mozart hegedűverseny,

Múladozóban már a zivatar,

Múzsa, mostan megcitállak,

– N –

Nagy esemény esett a háznál,

Nagy Királynő, kit tizenkét

Nagyon, nagyon szeretlek.

Nap, húnyd le szemérmes szemed,

Ne aludj, Uram már sokáig!

Ne hívjatok, nagy hegyek,

Ne hozzatok nekem virágokat,

Nehéz poggyászú katonák vagyunk.

Nem! Gyűlölöm a lemondás igéit,

Nem, nem engedlek, fogom a kezed:

Nem tündökölsz az égi seregek

Nem, nem, nincsenek gonosz emberek!

Nesztelenül, alig rezzentve szárnyát,

Néha a kezem kezedbe fogod

Nézd, erre csillog álnok aranyszeme

Nézd, süt a nap! – mégiscsak erre tévedt!

Nézd: földben, szélben, erekben

Nézel az alkonyi távolba.

Nézvén naphosszat emberek szemébe,

Nézzétek ezt az összenőtt

November sír a vonatablakon,

November van, hajnal borong, nedves, ködös, didergő.

Nyár és hajnal. Sarlósboldogasszony.

Nyár van megint.

Nyárdélutáni lankadat.

Nyolc hete, hogy nem ád a fösvény

Nyújtózik a lomha Nap.

Nyüzsgő, visongó csöpp sereg,

– O –

Odabenn bimbófakadás van.

Odalenn, odalenn,

Oly boldogság egyedül lenni!

Olyan szabadon akarok ma Neked énekelni,

Országúton lányok mennek

Ott látom ülni csipkés ablakában.

Otthonomtól messze járok,

Ó én nagyon-nagyon nem-ember Istenem,

Ó Istenarc, kegyetlen

Ó Máriák,

Ó milyen szabaddá oldottál engemet, Isten,

Ó nyárelő sokünnepű hava,

Ó nyári vasárnap reggelek!

Ó valóban, minket nagyon szerettél!

– Ö –

Ökörfarkkóró, boldogult barátom,

Öreg diákok. A padok alatt

Őszi kertben

Őt, aki túl képzeletem heroikus mennykupoláján

– P –

Pacsirta szól.

Pacsirta trilláz

Pannonhegyén, öreg padon

Parancsot vettek az őrangyalok:

Parttalan tenger ringat csendesen.

Piros pöttyös kicsi vendég,

Piros reggel. Harangoznak Mindszenten.

Piroslanak az októberi rózsák,

Pók szaladt az ágyamon.

– R –

Ragyog a nyári reggel.

Rakosgatom, rendezgetem, lapozgatom,

Reggel, ragyogó.

Regnum. Templom mögött nagy, széles udvar,

Repülj, levél, hullámain a szélnek,

Ring a tó és reng a tón

Rohanunk, robogunk. Pattog a szikra,

Rossz bódé ez, Uram, amelyben lakni kényszerítesz.

Rozsdabarna őszi lombok

Róma felett kék-tenger éj,

Rutafa, rutafa, Isten fája,

– S –

S egyszer, mint a tiszta hold a vizen,

S hadd imádkozom a nem-szűzekért,

S lettem a néma barlangmélyi ember,

Sarumegoldó templomi tisztelet

Sasfészkei a sasapáknak

Se múlt, se jövő, se jelen,

Sebesen, sebesen,

Sétál a napfény melegen

Siket füleknek, csüggeteg éjszakán,

Sírhatsz! Hiába! Lángol a vad Szüret.

Síró fuvalmak

Soha-soha még ilyen éjszakát!

Sok-sok millió testvérszív sajogtát,

Sokáig éltem, sok mindent szerettem,

Sokszor van úgy, hogy mindent értek.

Sose láttam ilyen szépet, soha ilyen szomorút:

Sötétlő fenyvesek mögött,

Süss fel nap!

Sütkérezem a Pfänder-ormon,

Sütkérezik a picike hangya

– SZ –

Szalad a lóré, csöpp hegyi vonat,

Szamártestvérem mostanában

Szavak, szavak, búcsúzom tőletek,

Szálló sirály,

Szegény kagyló: törékeny, árva jószág,

Szembe a Nappal néztem egykor,

Szennyes falak, csatakos utca,

Szentje és atyja Kegyes Iskoláknak,

Szeresd a múltat: a tiéd!

Szeretem a bölcseket,

Szeretem a hivőket.

Szerkesztőség. Nagy asztalnál ülök,

Szélcsend a tavon.

Sziklák között az én világom.

Szint' áll a folyó libegése,

Színház. Főpróba. Félhomályos földszint.

Szitálnak a szélben hulló levelek,

Szoborrá kalapálom, tiszta márvány

Szomorú, lefosztott oltár felett

Szól a tölcséren a menetelő.

Szőlő-lugasom paradicsomában

Szúró szikrák arcomba egyre hullnak,

Szürcsömnyi forrás! Milyen különös:

Szürke tenger és szürke ég.

Szürkeruhás nem-fiatal lány

Szűk ösvényen magamban járok.

– T –

Tavaszi szél vizet áraszt, virágom, virágom,

Tavaszodik.

Te vagy a fészek,

Tejszín párában úszik Kelet,

Tenger! Most itt vagyok,

Terhe alatt a szörnyű fának,

Terméskő falvértezetében,

Testvér, én érzem, a lelked remeg,

Testvéreim, akik árván maradtunk,

Testvéreim, maradék magyarok,

Testvéreimnek ezt az éneket,

Testvérek, kérlek benneteket:

Téged Isten dicsérlek

Tépett világok, tépett emberek

Ti zöldpalástú fenyvek, ti erdők papjai,

Tudod, mióta árvák lettünk,

Tudom már, hogy láthatatlan vagyok,

Tűzben a vonat, tűzben a mező,

– U –

Ugrabugráló alpesi kecskék

Ungorkodnak a bőjti szelek.

Uram! ma minden ködbe lankadt,

Uram, én ama városban lakom,

Uram, ölelj magadhoz engem.

Úgy állok itt, Uram,

Úgy jött az árvíz, mint egy régi tolvaj:

Úgy-e, még élsz? Úgy-e, még énekelsz!…

Újság, rádió, televízió

– Ü –

Ülj mellém, Uram, jöjj és fogd meg csendesen

Ülni, ablakban, hegyen, fák alatt,

Ülök az országúton, az árva útfelen,

Ünnepnek írd ez óra csendjét,

– V –

Valahol messze szól a zongora.

Valaki a hegyen kiált.

Valami cseng a csendes völgyön át:

Valami világmegvető

Valami zizzen a hajló fűből.

Van aki toronynak születik, és van aki remetének,

Vasárnap reggel, a kis falun át

Vasútról jövök, késő este van.

Vágd el a kötelet,

Vágy, vágy, nehéz és néma vágy,

Várj még, ne siess, szeptemberi lomb,

Városról városra

Vedd a kezedbe az eleven csodakagylót,

Verseket írok. Minden nap. Sokat.

Végtelenség, a te szemed rettenetes tükör!

Vén katonák közt pap vagyok.

Véreim, vígan! Koszorúba álljunk!

Világtalan szemét lehúnyva mélyen

Villámveréses, borzadályos éj után

Virágzó hársak hűvösében

Viszem az Ostyát és a Kelyhet,

„Viszontlátásra!” – mondod búcsúzóra

– Z –

Ziller, szilaj gleccserfolyó, vad szürke ár.

Zöld bársony hegyi rét,

Zsong a nyári rengeteg,

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Útravalóul

Szembe a Nappal (1910)

Belenéztem a Napba

Szembe a Nappal

A hajnal szerelmese

Phaëton

Kiáltás a kapuból

A fehér koszorúk titka

Szürke délután

Sötét folyosó

Holdsugár

Este

Porban és éjszakában

Vonat a mezőn

Virág a tengeren

Tűnődés

Ködös vizek fölött

A tó lelke

A Vág ritmusai

A Vág születése

A vizek estéje

Szóló sziklák között

Eső a Vágon

Éjszaka a vizeken

Vitézi ének a romvárak alól

Virradat a Vágon

Jákob kútjánál

Láttam csillagát napkeleten

Ketten a Mesterrel

Véreső esik

De profundis

Síró testvérnek

Dal

Rohanunk

A tornyos ház

A templomos házban

Tüzek a ködben

Emlékezés az otthoniakra

Hollók

Este az ablakban

Nocturnum

A napos hegy

A torony kürtöse

Liliput

Kurucok tánca

Királyok igrice

A belülvalók mécse (1912)

A mécses