Rudnyánszky Gyula

Mária-dalok és legendák

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Rudnyánszky Gyula

Mária-dalok és legendák

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv 1888-ban jelent meg Budapesten a szerző kiadásában.

____________________

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Ajánlás

Mária

Mária

Vezércsillag

Könyörgés

Énekek éneke

Fohász

Örökkévaló Szűz Máriához

Hajadon esdeklése

Üdvözlégy Mária

Boldogtalan szív keserve

A legszentebb szív asszonyához

Gyermekek védője

Kísértésben

Nagypénteken

Bizalom Máriában

Ave Mária

Szomorúságban

Az élet vándorútján

Csendes áhitat

Útszéli Mária-kép

Keresztények erőssége

Esdeklés esőért

Eső után

A Boldogságos Szűz képe előtt

Reggeli fohász

Esti könyörgés

Immaculata

Bucsujárók éneke

Máriának szentelt élet

Ima

Mária országa

Ének

Mária országa

Csapások idején

Magyarok hálaéneke

Patrona Hungariae

A hazáért

Mária népe

Szent István napján

Májusi ájtatosságok

Mária ünnepel

Szűz Mária eljegyzése

Gyertyaszentelőre

Gyümölcsoltó Boldogasszony

Május

Sarlós Boldogasszony

Mária képe

Havi Boldogasszonyra

Nagyboldogasszony napján

Kisasszony napján

Boldogasszony beavatása

Boldogasszony fogantatása

Mária nevenapja

Mária-legendák

Mária a búzakalászokon

Az esztergomi szent kép

Mária galambjai

Ajánlás

E dal Tied, Jézusnak anyja,

S Tiéd a szív, melyből fakadt.

A hírt kezem fejedre fonja,

Te ihleted e húrokat!

Tudom, hogy el fog veszni minden,

Mit írtam búban s boldogan;

Virágimat kopárra hintem,

Egyetlenegy meg nem fogan!

Az üdv, a kín, dalokba szőve,

Nem ád öröklétet nekem;

Szép álmok rózsás szemfedője

E korban zengő énekem.

De a mit elhagyottan, árván

Terólad zengék, Mária!

Felszáll múló időknek árján

Mint örök visszhangú ima!..

Ki szárnya vagy költőd dalának,

Tekints le rám, óh Szűz Anyám!

És adj szívemnek, ha kifárad,

Nyugalmat éltem alkonyán...

Mária

Mária

Boldogságos Szűz Anya,

Csüggedőknek hajnala,

Oltalmazó Nagyasszony!

Míg neved zeng ajkamon,

Szívemből a fájdalom

Csupa rózsát fakasszon.

Amit érzek s gondolok,

Koszorúba e dalok

Fonják áldott nevedre.

Szíved vérző hét sebét

S gyászodat, mely oly setét,

Örök fénnyel befedve!

Zengőn zengem az imát,

Ünnepelve Máriát,

A szüzesség virágát,

A ragyogót, édeset,

Földön, égben kedveset,

A fájdalmast, a drágát!

Óh Mária, vigaszom,

Reménységem, tavaszom,

Soha el nem mulandó,

Ki malaszttal vagy teli:

Ég s föld kapcsát tiszteli

Tebenned a halandó!

Vezércsillag

Az élet útvesztőin tévelyegtem,

Nem volt vezérül biztos csillagom.

Az öröküdv, érzém, elérhetetlen,

Ha gyöngén percnyi üdvért odadom!

Egyedül álltam a nagy végtelenben,

Merész vágyakkal, büszkén, szabadon;

A célhíjas gyönyörben kimerülten

Becsét vesztette mind, miért hevültem.

Trónok fönsége, zsarnokság hatalma

Csak oly mulandó, mint a pillanat;

Ki tegnap dúsan élt, ma íme halva –

S a közönyös idő tovább halad!

Rang, fény, művészet, eszmék birodalma

Közös igát nyög véges sors alatt:

Mi hát az élet célja, díja, vége?

S ez örök változásban hol a béke?

A bölcsesség csak puszta képzelődés,

Az élet minden álma csak szeszély:

Minek tehát e szüntelen vesződés?

Egy percnyi jóért ez örök veszély?

Föld s ég között ha nincs eggyészövődés,

A sátán súgja csak szivünknek: Élj!

Gyökértelen fa minden szenvedélyünk;

Jobb hát, ha percről percre szállva élünk.

Midőn szivem örvényei sodornak,

Kitől reméljem a mentő kezet?

Hisz' minden ember irigységtől sorvad,

S örül, minél több társa elveszett.

Hol mécse e tengernagyságú kornak?

Hol az önzetlen, égő szeretet?...

S e gondolatok közt kétségbeesve

Tétován néztem föl a szent keresztre.

Töviskoronás Jézus a kereszten,

Alatta fájdalmas Szűz Mária:

Óh ez a balzsam, melyet én kerestem!

Világosságot gyújt e glória!

És odakúsztam, megnyílott sebedben

Gyógyírt találva, óh Isten fia!

S a Szűz Anyának tiszta bánatábul

Harmat pergett rám, lelkem vigaszául.

Midőn már-már elveszve összerogytam,

Te jősz segítségemre, Mária!

Ott csörgedez patakzó bánatodban

Az irgalom szivem fájdalmira!

Nem ingadozom többé létunottan:

Pajzsom Neved s Szivednek szent Fia!

Eszemnek hályogát levette Fényed,

S szivemben termő maggá lett Erényed!

Mi az én kínom szived kínja mellett,

Oh Szentlélek választott jegyese!

Pedig magasztos volt a Te szerelmed,

És nem borult rád felhő percre se:

Óh mégis mennyi gyászt kellett viselned,

Jobbjára intett bár az Úr keze!

S én, gyarló ember, ki bűnben fogantam,

Mint várhatok kegyelmet, bűntudatban?

Óh nincs erőm, nincs bátorságom arra,

Hogy oda lépjek Istenünk elé!

Benned van, Mária, szivem bizalma,

Emelj Te égi szárnyon ég felé!

Légy közbenjáróm!... E forró sóhajba

Lelkem hű hódolatját lehelé...

Mióta csillagul választa Téged:

Utat talál, ha rengetegbe téved.

Óh Mária, ha öröm ér, ha bánat,

Te légy az én vezérlő csillagom!

A föld meginghat, a nap éjbe szállhat:

Te fönn ragyogsz mennybéli trónodon.

Szivem sóvárgott szenvedőn utánad; –

Boldog vagyok, hogy képed' láthatom.

Te Istennél legkedvesebb virágszál,

Neveddel a hű száz veszélyen átszáll!

Szivemben s milliók szivében élsz Te,

Hajnali csillag, áldott, drága Szűz!

A lét minden borúja s szenvedése

Téged, világnak fénye, el nem űz!

Fölénk borul jóságod lombszövése,

Égben virágzó szép szomorúfűz!

S szerelmed árnyékában megpihenve

Edzetten indulunk új küzdelemre.

Könyörgés

Mennynek, földnek dicsőséges

Királynője!

Krisztus Jézus boldog, édes,

Szent szülője!

Leborulok lábaidhoz, Szűz Máriám,

Kegyességgel nézz le reám!

Bűnös fejem eléd hajtom

Alázattal;

Szép nevedet elsóhajtom

Esdve, halkal:

Aki hozzád igaz szívvel folyamodott,

Soha meg nem csalatkozott!

Malasztját az Úr kegyelme

Rád lehellé,

Dicsőséggel fölemelve

Jézus mellé:

Te ki ülsz az égi trónon tündöklésben,

Óh hallgasd meg könyörgésem!

Titkos értelmű virágszál,

Feléd vágyom!

Mint kicsiny méh Tereád száll

Buzgóságom.

Te kinek a mindenségben másod nincsen,

Légy ragyogó lelki kincsem!

Neked, szent Szűz, felajánlom

Lelkem, testem;

Tudom, benned megtalálom,

Kit kerestem...

Valaki csak benned bízott, segítetted,

Fohászát meg nem vetetted!

Óh könyörgök, végy kegyedbe,

Jóságodba!

Te vezérelj minden tettbe',

Kézen fogva!

És ajánlom oltalmadba szép hazámat,

Békében s ha vihar támad.

Vágyam, eszméin, napom, álmom

Tied légyen,

Hogy szivem szilárdan álljon

Az erényben;

És majd egykor, ha bevégzem vándorlásom,

Szemem ott fenn Téged lásson!

Amíg élek, dicsőítlek

És szolgállak;

S ha percei közelítnek

A halálnak:

Végy szárnyadra, óh Mária, édes, drága!

És emelj a mennyországba!

Énekek éneke

Óh Mária, hozzád száll föl a lelkem!

Csókolva ruhádat a porban öleltem;

Elvált a szivemtől mind, mi salak, –

Így hullok eléd most, égi alak!

A föld nyomorában, küzdve szegényen,

Óh szűz Anya, csak Te valál a reményem;

S most íme szivemnek üdve Te vagy;

Óh Mária, veszni ne hagyj!

Ki gyönge, esendő, – általad, Édes!

Eljuthat apostolok ős erejéhez;

Bűn, földi hiúság benne mi van,

Megtisztul az ihlet lángjaiban.

A vándor, óh szent Szűz! míg Te vezérled,

A rengeteg útjain el sose téved...

A fénytelen éjnek fénye Te vagy,

Óh Mária, veszni ne hagyj!

Csalódva, kifosztva kelle megállnom,

Eltépte a létvihar édeni álmom';

Meddő sivatagban rogytam eléd,

S ekkor Te a gyarlót fölemeléd!

S feledtem a gondot... Emberi vágyak

Múló gyönyörében az agy ha kibágyadt,

Új hévre gyulasztó lángja Te vagy...

Óh Mária, veszni ne hagyj!

Csüggedtem elégszer; de soha többet!

Bár vállam a terhek alatt le-legörbed,

Nem fáj az alázat, – s tűrve hiven,

Szived melegét ah! érzi szivem.

Kápráztat az arcod, – s néma örömmel

Árasztom, Anyám! öledet tele könnyel!

A mennyei kincs, a béke Te vagy;

Óh Mária, veszni ne hagyj!

Hányszor vala másért a szemed nedves!

Tengerben olyan sok csepp sohasem lesz.

S nincs csillag az égen annyi, ahány

Könnyet letöröltél már Te, Anyám!

Isten maga mellé vett; – az öröklét

Édengyönyörét Te is átalörökléd,

És mégis a búsak pajzsa Te vagy!...

Óh Mária, veszni ne hagyj!

Leszállsz a magasból; rózsa-övezte

Szent trónodat elhagyod már kora este, –

Őrködni lejősz, hogy mind az igazt,

A szépet, a jót s hűt féltve virraszd!

S nappal se pihensz Te... merre szegény van,

Hol küzd a hivő kimerülve, aléltan, –

Ott jársz... a sebeknek balzsama vagy!...

Óh Mária, veszni ne hagyj!

Óh Mária, hozzád száll föl a lelkem!

Te drága, csodás, ragyogó, Te egyetlen!

Tiéd ez a lélek, hidd, egyedül;

Fogadj el, esengek, gyermekedül!

A föld nyomorában, küzdve szegényen,

Óh szűz Anya, csak Te valál a reményem;

S most íme szivemnek üdve Te vagy...

Óh Mária, veszni ne hagyj!

Fohász

Világ örök csodája,

Hozzád fohászkodom:

Patakzik könnyem árja;

Te látod bánatom'.

Te látod a keservet,

Mit lelkem küzdve szenved:

Végy szárnyaidra föl,

Míg kínom meg nem öl!

Ki szomjazó ajaknak

Enyhítő cseppje vagy:

Óh tiszta, égi harmat,

Mária, el ne hagyj!

Az irgalom forrását,

A béke szent oázát

Hadd nyissa meg szavad,

Amely nyugalmat ad!

Emelj, emelj magasba

Te Szűz, Szeplőtelen!

Salakjától lemosva

Feléd sovárg szivem.

Az Úrnak zsámolyánál,

Istennek egy fiánál

Nekem kegyelmezőn

Te légy védelmezőm!

Gyógyíts meg balzsamoddal

Egy bűnöst, bűntelen!

Ints jóságos karoddal,

Mária, légy velem!

Ha glóriádnak fénye

Sugárt vet ily szegényre:

Erős lesz s földerül,

Mert nincsen egyedül.

Óh boldog, akiért Te

Nyitod meg szívedet!

Áldott, kinek sebére

Az írt Te könnyezed!

Mária, boldogságom!

Tekintetedre vágyom:

Szivembe nézz belé

S vezess az Úr elé!

Örökkévaló Szűz Máriához

Virág kinyílik, hódít s elvirul;

Gyümölcs hamvát veszíti, ha lehull;

Fa tar lesz, lombját őszi szél letépi,

A báj is megfakúl egy éjjelen:

A földön egyedül Te vagy csak, égi

Királynénk, mindörök s szeplőtelen!

Édeni rózsa, mennyei fény,

Óh Mária, Mária, áldalak én!

E gyarló létben nincs tökéletes:

Gyöngévé lágyul bajban a nemes;

Bűn a szilárdat is megtántorítja;

Rosszért gyakorta a jó is hevűl:

Örök szüzesség égi lángját szítva

Te állsz csupán mindig sértetlenül!

Édeni rózsa, mennyei fény,

Óh Mária, Mária, áldalak én!

Te adsz erőt, vigasztalást nekem,

Midőn a lét siralmát szenvedem;

S ha e kor árja lelkemet sodorja

S elönt az emberírtó bűnözön:

Te vagy reményem örök-magas orma;

Kezedre perdül szememből a könny...

Édeni rózsa, mennyei fény,

Óh Mária, Mária, áldalak én!

A föld hiú, arany bálványai

Előbb-utóbb le fognak omlani!

Mindent ledönt, megmásít ez az élet,

Amelynek képe egyre változó;

De a Te boldogságos szűz erényed,

Isten leánya, örökkévaló!

Édeni rózsa, mennyei fény,

Óh Mária, Mária, áldalak én!

Örök vagy, óh szépséges drága Szűz!

Fényt rád a fény örök forrása tűz!

Míg szív dobog, míg rózsa fog virulni,

Míg lesz tövistől vérző fájdalom,

Míg hajnal ég, míg lány-arc tud pirulni:

Neved hullámzik millió dalon!...

Édeni rózsa, mennyei fény,

Óh Mária, Mária, áldalak én!

Hajadon esdeklése

Szűz liliomszál, melynek illata

Szétárad az egész világon,

Hulljon reám szerelmed harmata!

Előtted szívemet kitárom:

Őrizd meg tisztaságom!

Amerre nézek, úton-útfelen

Kisértő árnyak integetnek;

Játékot űz a cifra csáb velem;

De én csak Tégedet szeretlek,

Fogadj el gyermekednek!

Óh Mária, szeplőtlen szűz Anyám!

Hozzád hű bizalommal esdek:

Mikor veszély övez, hajolj reám,

Hogy mindig a Tied lehessek,

A bűnöktől Te ments meg!

Múló öröm rózsája hervatag,

Nem kell fejemre koszorúja;

A fény hiúság termő álma csak,

S ha a valóság szerte fújja,

Kopár a lélek újra!

Óh Szentlélek mátkája, szép, nemes!

Felhőtlen égbolt, folttalan nap!

Legyek szívedre mindig érdemes;

Ha szenvedélyek megrohannak,

Tisztíts meg, égi harmat!

Ki Istenhez közel vagy, óh Anyám,

Maradj közel szegény szivemhez!

Ragyogj jövendő pályám hajnalán;

És éltem útja bármilyen lesz,

Óh kérlek, rám figyelmezz!

Bár megvéreznek éles tövisek

S zokognom kell égő sebekben:

Tehozzád, fájdalmas Szűz, hű leszek!

Te tündökölj csupán felettem –

S a kínt gyönyör viselnem!

Hallgasd meg forró esdeklésemet,

És halld meg igaz fogadásom:

Te léssz, kit szívem szüntelen szeret;

Ha öröm ér, ha könnytül ázom;

Feléd repül fohászom!

Tied vagyok; minden gondolatom

Reád száll, mint méh a virágra;

Ha magamat Tenéked átadom,

Nem éltem akkor én hiába!

Üdv: Néked élni, drága!

Anyám, fogadj el; hadd legyek Tied!

Egy fád csupán, végetlen erdő!

Ihlesd meg tisztasággal e szivet,

Mely ingatag, hiú, esendő:

Hadd várjon szebb jövendő!

Üdvözlégy Mária

Üdvözlégy Mária!

E dal kel ajkamon,

S visszhangzik messze tőle

A róna és halom.

Kinn járok a mezőn,

Aztán letérdelek,

S úgy érzem hunyt szemekkel:

Együtt vagyok Veled!

Mind a mi szívemet

Betölti földi vágy,

Elszáll, miként a felhő,

És buzgólkodni hágy.

Lelkemnek álmain

Szép arcod fölmerül;

A földre szállni látlak...

Dicsfény övez körül.

Bemégy az egyszerű

Házak lakóihoz,

S a paloták urához,

Kit bú emészt s kínoz.

A búst, boldogtalant

Te megvigasztalod;

Sebekbe írt csepegtetsz;

Gyöngét emel karod.

A hála-érzelem

Rózsáit hinti rád

És millió ajak zeng

Üdvözlégy Máriá-t!...

És látlak odafenn,

Amint az Úr előtt

Védelmezed könyörgve

A gyarló vétkezőt.

Az árvák könnyei

Kezedre ömlenek;

Ártatlan szenvedőkért

Szived vérzik s remeg.

A bűnben elbukót

Magadhoz emeled,

S a megtérőnek örvend

Anyai kebeled.

S a szent angyalsereg

Áldón körülveszen,

S üdvözlégy Máriá-t zeng

Mindnyája lelkesen.

Az Úr Jézus szeret,

Isten kegyébe vett;

A földön és az égben

Áldott a Te neved!...

Üdvözlégy Mária!

Sóhajtok boldogan; –

S ezt mondom, ha szivemnek

Égő fájdalma van.

Üdvözlégy Mária!

E dal kél ajkamon,

S visszhangzik messze tőle

A róna és halom.

S amerre száll e dal,

E szárnyaló ima, –

Zeng millió kebelből

Üdvözlégy Mária!

Boldogtalan szív keserve

Álmaim eltüntek, igazam elvesztém;

Mind ami kedves volt: sírok kora vesztén;

Akiket szerettem,

Mind, mind eltemettem; –

Vérzik szivem égő fájdalmak keresztjén.

Boldogasszony Anyám! Te eléd roskadva

Nyögök keserveim terhének alatta;

Óh légy Te szivemben,

Hogy meg ne repedjen,

Ha szemem harmatja végképp kiapadna!

El ne fordulj tőlem, takarj be karoddal;

Öntözgess, üdíts föl égi malasztoddal,

Hogy ölő kétségben

Szivem él ne égjen, –

Árnyékolj be a Te örök bánatoddal!

Nagy az én siralmam, sok a szenvedésem,

Bánatomat mégis csak pehelynek érzem,

Ha a Te orcádon

A gyötrelmet látom,

S tövissel övezett szent szivedet nézem.

Mária, Mária! térden kúszom hozzád,

Óh ha könnyeiddel gyászomat lemosnád!

Ha kegyedbe vennél:

Nincs több vágyam ennél!

Holtomig igy lásson szemed, ahogy most lát!

Reggel, mikor a nap még csak alig néz szét,

Meggyújtom előtted áhitatom mécsét;

Este eléd omlók;

Port csókol e homlok,

Sovárgva palástod titkos érintését.

Mária, Mária! zengő panaszomba

Beleolvad tikkadt szivem izzó szomja;

Epedek utánad,

Perzsel a búbánat:

Te vagy, aki tüzes kínomat eloltja!

Óh Mária, oltsd el! Édes Boldogasszony,

Mosolyod keblemben rózsákat fakasszon!

Azt a percet várom:

Jövel, örök álom!

Máriával az üdv együvé forrasszon! –

A legszentebb szív asszonyához

Óh legszentebb szív asszonya,

El ne fordulj tőlünk soha!

Gyengék vagyunk, bűnben élünk:

Légy segélyünk, maradj vélünk!

Isten előtt védelmezz:

Teéretted legyen hozzánk kegyelmes,

Óh legszentebb szív asszonya, Mária!

Sok rosszat szül ez a világ;

Szeplőtelen égi virág,

Te vagy csupán tiszta jóság,

Szüzességben állandóság!

Isten előtt védelmezz:

Teéretted legyen hozzánk kegyelmes,

Óh legszentebb szív asszonya, Mária!

Kereszten halt a Te Fiad

A világnak bűne miatt,

És mi mégis bűnben élünk!

Légy segélyünk, maradj vélünk,

Isten előtt védelmezz:

Teéretted legyen hozzánk kegyelmes,

Óh legszentebb szív asszonya, Mária!

Elhagyottnak pártját fogod,

Az erőtlent átkarolod;

Ki vezérül Téged választ,

Soha veszni nem hagyád azt!

Isten előtt védelmezz:

Teéretted legyen hozzánk kegyelmes,

Óh legszentebb szív asszonya, Mária!

Kit a világ megkövezett,

Vétkes asszonyt, ha elesett,

Betakarod palástoddal,

Fölemeled jóságoddal.

Isten előtt védelmezz:

Teéretted legyen hozzánk kegyelmes,

Óh legszentebb szív asszonya, Mária!

A hajadon, kit az élet

Gonosz csábbal megkísértett,

Ha Tehozzád fohászkodék,

Soha meg nem csalatkozék!

Isten előtt védelmezz:

Teéretted legyen hozzánk kegyelmes,

Óh legszentebb szív asszonya, Mária!

Gyarlósággal vagyunk tele,

Sodor hívság, önzés szele;

Amit lelkünk hitben épit,

Szenvedélyink összetépik:

Isten előtt védelmezz;

Teéretted legyen hozzánk kegyelmes,

Óh legszentebb szív asszonya, Mária!

Szeplőtlen Szűz, boldog, csodás!

Feléd száll e zengő fohász:

Jószándékkal amit kezdünk,

Te segíts azt jól végeznünk!

Isten előtt védelmezz:

Teéretted legyen hozzánk kegyelmes,

Óh legszentebb szív asszonya, Mária!

Gyermekek védője

Mennyi gond ül egy-egy vállon!

Mily keserves ez az élet!

Boldog, akit ringat álom,

Boldog, aki jót remélhet!

Homlokomrul a verejték

Hányszor, hányszor hull a porba!

De kis fészkem' ha leverték,

Hitem újra összehordja.

Nem fáradva, nem pihenve

Küzdők, élek és remélek:

Tiszta a szív, ép az elme,

Bent nem őröl titkos féreg.

Óh csak egy van, ami aggaszt:

Sorsa édes gyermekemnek.

Szívemet, zord élet, szaggasd,

Csak e gyermekben ne verj meg!

De nem félek, nem aggódom.

Gyermek-élet angyal-álom;

Gyermekemet igaz módon

Máriának fölajánlom.

Óh Mária, Te légy őre;

Védd meg bajtól, betegségtől;

Tarts veszélyt, bút távol tőle;

Viselj gondot rá az égből!

Ha kinn játszik lepkét űzve,

Lengj fölötte madár-szárnyon, –

S édes dallal hívd a hűsbe,

Ha eltikkad hő sugáron.

Örvény szélin fogd őt kézen;

Ha kifárad, hozz álmot rá, –

S hogy, míg alszik, égbe nézzen:

Virulj álma rózsabokrán!

Fölajánlom őt Teneked;

S amit lelkem esdve áhit:

Az ártatlan ékességet

Szive mélyén óvd sokáig!

Óh légy anyja gyermekemnek,

Boldogságos Szűz Mária!

Jóban, rosszban, óh esengek,

Vedd őt szived szárnyaira!

Kísértésben

Mint tenger szirtjeit zúgó habok,

Ah úgy ostromlanak

A bősz, a nyers, a vak

Indulatok!

Sziréni hangokon csábít a fény;

Az élet árjain,

A vágyak szárnyain

Suhan felém.

A bűn lidérce ez, mely lengve hív;

S aztán, ha eltünik,

Sötétben bűnhödik

A gyenge szív!

De mégis engem el nem tántorít:

Szivemben élsz, Anyám,

Szent fényed ontva rám, –

S ez bátorít!

Szivemben élsz, Anyám, óh drága Szűz!

Könyörgök, el ne hagyj!

Mert ott, ahol Te vagy,

Ég tiszta tűz.

Oltárodúl tevém hű szívemet,

S hol égi képed áll,

Rá egy porszem se száll:

Megvéd neved!

Megvéd, megóv neved, ha csáb kisért;

S hogy Rád méltó legyek,

Ah inkább szenvedek

Kegyelmedért!

Nem kell a rang, a hír s más földi kincs,

Ha ég malasztja int,

Hiú a pompa mind

S gyarló bilincs!

Az ég örököse, Krisztus fia

Sovárgok lenni én:

Az élet tengerén

Védj, Mária!

A porba térdelek, szent Szűz, eléd;

Óh kérd az ég Urát:

Irgalma fonja át

Szivem sebét!

Hadd nyomjon a kereszt! viselni üdv,

Ha éltem bánatán

Neved napként, Anyám,

Lelkembe süt!

Óh tűrjek, sírjak én! – tűrök, sirok;

Legyek bármily szegény:

Keggyel Te ints felém –

S gazdag vagyok!

Nagypénteken

A keresztnek szent tövében,

Megbénulva keservében,

Áll a gyötrött Szűz Anya.

Átkarolja a keresztet,

Szíve vérzik, szíve reszket;

Végtelen nagy bánata.

Drága Fiát elveszíték,

Meggyalázták, fölfeszíték

A kegyetlen gonoszok.

Föld megnyílott, szikla szédült,

A természet elsötétült,

Egész világ zokogott.

Iszonyú volt, vérlázító,

Kínok örök lángját szító

A bírák nyers közönye!

S a vádlóknak, a bakóknak,

A lelketlen árulóknak

Jézust sértő özöne!

És Mária látta mindezt!

Krisztus vére folyni mint kezd:

Látta, nézte szótlanul.

Kit méhébe csoda plántált,

Akit áldott keble táplált:

Fiának szent vére hull!

Nincs több ilyen gyász a földön,

Végtül végig mindörökkön

A sajgó kínt érezi.

Bár nevéből rózsák nyilnak,

S dicsősége fényes csillag:

Szívét tövis vérezi!

Tekints szegény, tekints árva

A Szűz Anya fájdalmára,

Nincsen ehhez fogható!

Nézd keservét, lásd gyötrelmét –

S tűrje békén szíved, elméd,

Amit Isten rád kiró!

Bűnösöknek menedéke,

Szenvedőknek égi béke

A Te szíved, Mária!

Óh légy vára bánkodóknak,

Óh légy őre küzdő jóknak,

Fejeden a glória!

Néma búban lelket enyhíts,

Terhet, gondot megkönnyebbíts,

Ömlenek bár könnyeid.

Te, kit ily nagy gyász tör össze,

Óh Mária, Te kötözd be

A világnak sebeit!

Bizalom Máriában

Megtörve, összerogyva

Sírok képed előtt:

Óh nézz le e nyomorra,

És adj erőt!

A hitben gyenge voltam,

Elszéditett a csáb;

Cél nélkül vándoroltam

Mindig tovább.

Sodrott az élet árja,

Elkapta szívemet;

Azt gondolám: hulláma

Már eltemet!

A vészben sírva álltam

És tehetetlenül;

Reményem a halálban

Volt egyedül.

Vétkeztem Isten ellen,

Elhagytam Fiadat:

Egy oltárkép szivemben

Ép nem maradt.

Óh bűnös, véghetetlen

Gyarló, bűnös valék!

Százszor megérdemeltem,

Ha sújt az ég.

S hogy már-már összecsaptak

Felettem a habok:

Éjén a lelki vaknak

Neved ragyog!

Lelkem áldásul érez,

Buzgón ohajtalak:

Jussak Jézus kegyéhez

Teáltalad!

Óh bajtól őrző mirha,

Szerelmes Szűz Anyám,

Légy lelkem balzsam-írja,

Csepegj reám!

Gyöngéknek pártolója,

Éden pálmája Te!

Szivemet szíved óva

Takarja be!

Óh enyhítsd szenvedésem,

Ki annyit szenvedél!

Bizalmam most egészen

Tebenned él!

Szüzesség rózsabokra,

Hullass rám levelet!

Ne vesszek el lerogyva, –

Szálljak Veled!

Szépség fehér galambja,

Szárnyid emeljenek!

Dicsőséges olajfa,

Gyógyíts Te meg!

Ave Mária

1.

Leszállt az est; a messze égen

Violaszínű szürkeségben

Gomolyg az alkony fátyola...

Erdő alatt lágy fuvola

Síró dalát viszi a szellő;

Locsog a hab; suhan a felhő;

Zizeg a fű; – a fülmile

Panasza elszáll messzire:

Ekkor megkondul a harang

Esteli „Ave Máriá”-ra –

S csend lesz... se mozdulat, se hang...

A csend a természet imája.

2.

Az est fuvalmán lengve

Buzgóság száll szivembe;

Mi bennem földi vágy,

Most mind nyugodni hágy.

Búg a harang zenéje;

Két kezem összetéve

A földre térdelek,

Ajkam, szivem remeg...

S kél lágyan az ima:

„Üdvözlégy, Mária!”

3.

Felejtem a világot;

A Te szivedbe látok,

Mária!

A csend midőn megihlet,

Úgy érzem: ajkad illet,

Mária!

Vérem verése hallgat:

Hallom a Te fájdalmad',

Mária!

S újongni látszik minden

A Te örömeidben,

Mária!

Az élet boldog álma

Ragyog, neveddé válva,

Mária!

Köszöntlek este, reggel;

Látlak behunyt szemekkel,

Mária!

S ha célom' majd elérem,

Óh, áldva légy, vezérem,

Mária!

4.

Drága Szűz Anyám,

A nap alkonyán

Gyújts világot, Mária!

Jó úton halad,

Szép napra virrad,

Aki fölött Te virrasztasz, Mária!

Ha Te vagy velem,

Boldog éjjelen

Béke ringat, Mária!

Rózsalevelek

Ölén pihenek,

S reggel áldás harmatoz be,

Mária!

Szomorúságban

Ha keservnek vagyok rabja,

Szabadulásom reményét

Szűz Mária szíve adja,

Gyarlóságom börtön-éjét

Az ő fénye eloszlatja.

Sötétségben, vak kétségben

Lelkemet ha kínok tépik,

Szemem vágyva függ e képen,

S száll fohászom föl az égig:

Mária! Légy segítségem!

Szent malasztnak, égi kegynek

Titokzatos kútforrása,

Óh könyörgök, hogy jelenj meg:

Felhős szívem nyílni lássa

Tisztaságát a kék mennynek!

Óh deríts föl, Te fájdalmas!

Anyja örök szeretetnek,

Bánatomban, esdek, olvass!

Ha könnyeid megerednek,

Nem lehet búm diadalmas!

Te áldott föld, ki meghoztad

Az élet legfőbb gyümölcsét:

Tar szivén a bánatosnak

Termő könnyek árját öntsd szét –

S oly dús lesz, hogy szinte roskad!

Annyi rút van a világon:

Gőg, irigység, bűn, önérdek; –

Liliomszál, szűz virágom,

Megtisztulok, ha szépséged

Szeplőtelen báját látom!

Az élet vándorútján

Vándorbot kezemben, ki nem zöldült, száraz,

A fáradság ellen alig támogat.

Nem mondta az élet: „Erős botot válassz,

Hogyha megtámadnak, jól védhesd magad!”

Csak kezembe nyomta; – és én elindultam,

Gyenge vándorbottal messze vándoroltam...

Napkeleti csillag, égi Szűz Anyám,

Ragyogj Te fölöttem felhős éjszakán!

Haladtam a vágyak sűrű erdejében,

Remény lombjainak árnyéka alatt;

De a csalódások zsiványa keményen

Rám rivalt, elém állt és torkon ragadt.

Nem maradt más hátra: futva menekültem,

S kereszt alá rogytam: végképp kimerülten...

Napkeleti csillag, égi Szűz Anyám,

Ragyogj Te fölöttem gondok viharán!

Szenvedélyek puszta, vad, sivó homokján

Égetett ezután perzselőn a nap;

Ábrándjaim lombja mind, mind lehullott rám.

Lelkemben csupán a száraz ág maradt.

Szomjúságom gyötrött, egy hűs cseppre vágytam,

A hit balzsamában végre megtaláltam...

Napkeleti csillag, égi Szűz Anyám,

Ragyogj Te fölöttem forró Zaharán!

Csak Te vagy, óh szent Szűz, az egyetlen erdő,

Melyben a szeretet nyújt áldó kezet;

Csak Te vagy a nap, mely, bárha szomjat keltő,

Sugarával enyhe forráshoz vezet.

Te vagy a szent lépcső Isten zsámolyához;

Szárnyadon jutunk fel Fiad irgalmához...

Napkeleti csillag, égi Szűz Anyám,

Ragyogj Te fölöttem célom hajnalán!

Óh Mária! téged boldogság követni;

Véled öröm, áldás a göröngyös út.

Ha te sírsz, kínunkat el lehet feledni;

S vized sose fogy ki, drága csoda-kút!

Megitatsz, gyógyító, fájdalmat zsongító,

Szenvedést oszlató, búra bátorító!...

Napkeleti csillag, égi Szűz Anyám,

Ragyogj Te fölöttem éltem alkonyán!

Óh lakozzál bennem, Te malaszttal teljes!

El nem érhetem bár szent tökélyedet:

Minden gondolatom fűződjék nevedhez,

Minden vágyaimnak adj Te életet!

Titokzatos rózsa, a keblemre tűzlek!

Mária! dicső név, hódolva betűzlek!

Napkeleti csillag, égi Szűz Anyám,

Ragyogj Te fölöttem nappal, éjszakán!

Csendes áhitat

Sírok a Te keserveddel,

Örvendezek örömeddel,

Mária, óh Mária!

Te Istentől kiválasztott,

Szálljon rám a Te malasztod,

Mária, óh Mária!

Bánatomban Te jelenj meg,

Fényessége a kék mennynek,

Mária, óh Mária!

Töviseken járjak Véled,

Biztasson az örökélet,

Mária, óh Mária!

Gyarlóságom érzetében,

Téged hívlak, esdve térden,

Mária, óh Mária!

Te Istennél legkedvesebb,

Boldog, akit fényed vezet,

Mária, óh Mária!

Ki oly kegyben részesültél,

Hogy fájdalom nélkül szültél,

Mária, óh Mária!

Tisztaságod, szűz erényed

Világítson a szegénynek,

Mária, óh Mária!

Te ki Jézus anyja voltál,

Szeplőtelen égi oltár,

Mária, óh Mária!

Végy kegyelmes irgalmadba.

Bűnök ellen oltalmadba,

Mária, óh Mária!

Te ki láttad Őt meghalni,

S meg nem öltek szent fájdalmi,

Mária, óh Mária!

Ha gond s bánat lángja éget:

Adj kitartást, adj hűséget,

Mária, óh Mária!

Te ki annyit sírtál, tűrtél,

S szent Fiaddal egyesültél,

Mária, óh Mária!

Erősíts a lemondásra,

Boldogabb feltámadásra,

Mária, óh Mária!

Könyörgésem halld meg, kérlek,

Hozzád szárnyal e hű lélek,

Mária, óh Mária!

Ihless jóra, légy mellettem,

Te irányozd szavam, tettem,

Mária, óh Mária!

Add, hogy éltem úgy teljék el

Jámborsággal, békességgel,

Mária, óh Mária!

Legyek méltó szerelmedre,

A mennyei örömekre,

Mária, óh Mária!

Útszéli Mária-kép

Erdő alatt útszélen áll

Kőszobra Máriának.

Vándormadár mind rátalál,

Ha messze útra száll.

Ki arra megy, nem megy tovább,

Virágot tép a réten,

És koszorúval fonja át

Mária homlokát.

A béna vak ha elhalad

Előtte, kél fohásza:

„Anyám, habár nem láttalak,

Érezlek s áldalak!”

Hintőn a dús ha arra hajt,

Kalapját megemelve

„Üdvözlégy Máriá”-t sóhajt

S szól: „Távol tartsd a bajt!”

Zöldebb a fű a kép körül,

És a kifáradt vándor,

Ha megpillantja messzirül,

Sietve lép s örül.

Szegény, kinek nincs senkije,

Ha e szoborra néz fel, –

Mindjárt megfrissül a szive,

S könnyebb lesz lépnie!

Dalolva megy vígan tovább,

A kép alatt pihenvén,

Nem érzi úgy az út porát,

És áldja Máriát.

Óh hánynak ád enyhet, vigaszt

Kőszobra Máriának!

A kép alatt óh hány virraszt

S csókkal tetézi azt!

Már messze jár, más a határ;

De Máriára gondol!

„Adj szárnyakat, dalos madár!

Otthon nyugalma vár!”

Nap égeti s amint halad

Az országút porában,

Úgy érzi, hogy hűs lomb alatt

Ölt vágya szárnyakat.

Repül, repül, – s ha kimerül,

Szent képe Máriának

Már int feléje messzirül,

Nem hagyja egyedül!...

A hosszú élet-úton át,

Óh Mária köszöntünk!

Ha ránk ragyog szent koronád,

Lelkünk az égbe lát.

Boldog, kinek fájdalmira

Enyhet csepegtet, áldva,

Sivár utunk oázisa,

A szent Szűz Mária!

Keresztények erőssége

Kit az élet útján

Tövisek véreznek:

Szíve minden tüskét

Rózsának érezhet,

Hogyha Máriához,

A szent Szűz Anyához

Járul esdekelve, –

Megszűnik keserve!

Aki anyát vesztett,

Nézzen Máriára,

Forduljon hozzája, –

S nem lesz többé árva!

Kit nyom szegénysége:

Vegye Őt szívébe, –

S a Boldogasszonnyal

Gazdag lesz azonnal!

Aki rengetegben

Bolyong tévedezve:

A szent Szüzet kérje,

Hogy őt kivezesse.

S kinek csüggedt lelke

A célt meg nem lelte:

Gyújtson mécset Neki, –

S a mennybe vezeti!

Kiki elhagyottan

Zokog bús magányban:

Igaz, erős hittel

Bízzék Máriában!

Ha rá gondol, mindjár'

Angyalok között jár,

S ha szenved, – türelmes;

Közel van Istenhez!

Esdeklés esőért

Mária! halld meg

Tiszta fohászunk:

Óh ne sokald meg,

Hogyha hibáztunk!

Mély áhitattal,

Buzgó ajakkal

Előtted esdünk:

Óh Mária, szánj meg minket,

Védelmezd meg lelkeinket,

Védd meg a testünk!

Isten előtt védj

S szólj szent Fiadnak:

Szünjön e hőség!

Hulljon a harmat!

Lankadunk mink is,

A földjeink is

Megrepedeznek;

Minden bűnös félve megtér,

Ajkaink egy esőcseppér'

Hőn epedeznek!

Óh ha egy könnyed

Hullatod értünk,

Mária! könnyebb

Várni, mit kértünk.

Sírva könyörgünk:

Szánd meg a földünk,

Nézz szánva minket!

Minden javunk el ne vesszen,

Áldó eső permetezzen:

Kérd Istenünket!

Eső után

Minden fűszálon harmat reszket,

A lég oly enyhe, illatos!

Te kulcsolod csak a keresztet

Megtörve, mindig bánatos!

A föld megenyhült; a világon

Friss élet árja lebben át:

S szemedet most is sírni látom;

Örök gyász a Te koronád!

Az embert a remény esője

Óh mennyiszer üdíti föl!

Elszáll a bú, s a kedv belőle

Mint szép szivárvány tündököl.

Eső után a napsugártul

A földnek méhe megfogan, –

S a szívnek, hol a régi sárgul,

Új lombja zsendül boldogan.

Csak Mária keserg örökké,

Szomjazva a kereszt alatt;

A kín, a mely szívét betölté,

Míg a világ lesz, – kín marad!

Az ő szivét elolthatatlan

Lángok gyötrelme égeti,

S a néma, forró sivatagban

Enyhítő cseppje nincs neki!

Mégis mily fenkölt, mily magasztos!

A tőrt szívében viseli –

S lehajlik a boldogtalanhoz

És őt magához emeli!

Fenség ragyog derűs szemében,

És arca oly szép, oly szelíd!

S mások szivének enyheképen

Hullatja fájó könnyeit.

Végy róla példát, gyönge lélek,

És tűrve tűrd a bánatot!

Sötét kietlenén vak éjnek

Mária légyen csillagod!

Eső után, felhőtlen égen

Mária mosolyog reád!

Mondj áldást szent nevére térden,

S övezd szivét rózsákkal át!

A Boldogságos Szűz képe előtt

Fordítsd felém arcodat,

Ó Mária, lásd meg szenvedésem'!

Roskadok a kín alatt,

A gyötrődés összetör egészen.

A világon senki sincs,

Aki szánjon, keservemet látva;

Búm szorít mint rabbilincs,

S nem találok védő jóbarátra.

Ide hajtom fejemet

A Te áldott anyai öledbe;

Minden elhagyott felett

Őrködöl Te virrasztón, szeretve!

Óh Mária, szűz Anyám,

Légy oltalmam, légy vezérlő fényem;

Ha sötétség száll reám,

Tündököljön szent neved az éjben!

Ha gonosz kéz megkövez,

Légy Te pajzsom, csodatevő vértem;

Útvesztőkön át vezess, –

Itt könyörgök képed előtt térden!

Ha az élet zordonúl

És viharzik bajjal és veszéllyel,

A felhőt, mely rám borúl,

Mosolygásod napja űzze széjjel!

Óh Mária, légy velem,

Ejts egy könnyet balzsamú sebemre!

Óh ne hagyj el védtelen',

Takarjon be jóságod kegyelme!

Fordulj értem szent Fiad

Véghetetlen örök irgalmához;

Szivem vissza nem riad,

Tűröm, amit sorsomul határoz.

Amit Isten kijelölt,

Azt a pályát erős hittel járom;

És göröngyös bár e föld, –

Csak a célnál Isten-áldás várjon!

Óh Mária, fáklyafény,

Nézem örök szűz koszorúdat, –

A küzdelmek éjjelén

Világítsd meg a mennyei utat!

Reggeli fohász

Mária, virágok

Szűz harmatcseppje!

Minden földi álmok

Legédesebbje!

Mária, liliom

Szeplőtlen kelyhe:

A napfényben leng felém szép

Arcod reggelre!

Tisztaságos szent Szűz,

Légy velem mindig!

Áldott, kire a fényt

Szemeid hintik;

Boldog, kinek lelkét

Betölti képed:

Szent malasztod égi bokrán

Rózsákat téphet!

A világnak minden

Gyémántja, gyöngye

Fakóbb mint az ösvény

Tiprott göröngye

A Te tündöklésed

Varázsa mellett!...

Boldog, kire kegyelmednek

Hamvát lehelled!

Ha szivemre szórja

Szennyét a vétek,

Fehér palástoddal

Mária, védj meg!

Te örök virulás,

Te örök hajnal,

Szállj le hozzám, mosolyogj rám,

Ha küzdők bajjal!

És örömeimnek

Te légy a méze;

Te vezess munkában,

Te pihenésre!...

S ha majd az utolsó

Reggel virrad rám:

A Te tiszta szived hintsen

Végsugarat rám!

Esti könyörgés

Az est leszállt, az éjszaka

Hűvös fuvalma lendül,

És a harang zengő szava

Lágy Ave Máriá-ra csendül.

A nap letünt; de Mária!

El nem hagy a Te képed;

Fölvesz védő szárnyaira,

Istennél kedves szűz erényed.

Óh halld meg halk fohászomat,

Óh halld, mit szivem érez;

Borítsd reám palástodat

S emelj Jézus dicső szivéhez!

Nappal, ha edző munka hív,

Áldást te szűrsz belőle;

S ha itt az est s fáradt a szív,

Te vagy nyugalmam kikötője.

Óh Mária, szent Szűz Anyám,

Hozzád könyörgök este:

Tekintetet Te vess reám.

Ha bolygok, az üdvöt keresve!

Te ringass szép álmokba el;

Te légy a csillag éjjel!

Téged sovárog e kebel, –

Enyhítsd meg Isten szent kegyével!

Immaculata

Te Isten legszebb költeménye,

Örök virágzásoddal bájoló!

Te menny legtisztább tüneménye,

Te szent álomnál tündöklőbb való:

Köszöntlek égő hódolattal,

Szentlélek szűz arája, Mária!

Fűződjék koszorúba a dal

Fejed köré mint liljom-glória!

Amit a költő ihletében

Csak képzelettől elkáprázva sejt,

S mikor leírni vágyik ébren,

Az ámulat ködébe visszaejt:

Mindaz rózsákkal átövezve

Ragyog Tebenned élőn, mint a nap;

Te együtt vagy a test s az eszme,

Halandók közt leghalhatatlanabb!

Csodállak, női tisztaságnak

E föld porán egyetlen remeke!

Felhőtlen fénye a világnak!

Tökéletes, – s azért mégsem rege!

Te el nem hervadó virágszál!

Te gyönge, meggyőző minden erőt!

Ki Isten szárnyán égbe szálltál

A megígért feltámadás előtt!

Nincs hang, dicséretedre méltó,

Szeplőtlenül Fiat szült hajadon!

Elébed roskad a kevély szó,

S mint halk imádság reszket ajkamon...

Dalaim nevedet köszöntsék!

Cikázzon égbe a zengő ima:

Légy üdvöz, szeplőtelen szentség,

Mennyország királynéja, Mária!

Bucsujárók éneke

Útra kelve énekeljük

Máriának szép nevét:

Mária! Mária!

Őt, a Szüzet ünnepeljük;

Hódolattal esdekeljük

Mária, Mária

Szent szivének nagy kegyét!

Út porában tikkadozva

Máriára gondolunk:

Mária! Mária!

Lelkünk csak őt szomjúhozza;

Bánatosra vigaszt hozva

Mária, Mária

A mi enyhe italunk.

Ahol egy fa árnya hűsít,

Föl-fölújong a kebel:

Mária! Mária!

Ő az, aki megerősít;

Ha a sors ránk vihart bőszít,

Mária, Mária

Véd, oltalmaz, fölemel!

S ha célunkat elérhetjük,

Áldva zeng a hű sereg:

Máriái Mária!

Fáradságunk' elfeledjük;

Őt tiszteljük és szeretjük,

Mária, Mária

Fejeink fölött lebeg.

Máriának szentelt élet

Máriának szentelt élet

Út a menny felé;

Ki ezen jár, el nem téved,

Az iránytűt meglelé.

Hajadonok tisztaságban

Élnek általa;

Minden jónak árvaságban

Ő a védő angyala.

Asszonyoknak tűrödelmes

Példaképe ő:

Hű, szelíd és engedelmes,

Bút, bajt némán viselő.

S az anyáknak szeretetben

Égő csillaga, –

Ő, a tiszta, az egyetlen

Szűzen Istent szült anya!

Kik szenvednek, őrá néznek,

S ő mosolygva int;

Forgatagján gondnak, vésznek

Máriát sohajtja mind!

A szegénység, az alázat

Neve: Mária!

Gyötrelemben föl nem lázad,

Bár keresztfán függ fia!

Ő a szűzi nőiesség

Eszményképe lett,

Porban térdre omló fenség,

Halhatatlan szeretet!

Óh szeresd őt, óh kövesd őt,

Jámbor hajadon!

Neve legyen varázs-vessződ,

Ha a vétek csábja von!

S boruljatok le eléje,

Kesergő anyák!

Hogyha rémít kínok éje,

Mária a fáklyaláng...

Máriának szentelt élet

Út a menny felé;

Ki ezen jár, – bátran léphet

Egykor majd az Úr elé!

Ima

Üdvözlégy Mária!

Te, kinek szent Fia

A világot megváltotta,

Bűneitől feloldotta, –

Égbe szállott Szűz Anya,

Másvilág szép hajnala,

Üdvözlégy Mária!

Hibáztam, tévedtem;

Könyörögj érettem!

Taníts tűrni szenvedésem;

Ha szívedet közel érzem,

A keresztet viselem, –

Tudom: Jézus van velem...

Üdvözlégy Mária!

A lelkem sír, eped;

Hullasd rá könnyedet!

Ha Te megszánsz, fölemelhetsz;

Istentől rám áldást nyerhetsz,

Hogy megállja majd szivem

A kisértést mind hiven...

Üdvözlégy Mária!

Hogy búst vigasztaljak,

Kesergőt meghalljak:

Óh légy velem, vigasztaló!

Tiszta! önzés nélkül való!

Míg másokra gondolok,

Szent szivednek hódolok...

Üdvözlégy Mária!

Összetett kezekkel

Kérlek este, reggel:

Erősíts meg, örök erény!

Jézus szemét fordítsd felém

Égbe szállott Szűz Anya,

Más világ szép hajnala,

Üdvözlégy Mária!

Mária országa

Ének

Szentséges Szűz Asszony,

Ki égi malaszton

Tápláltad lelkedet;

Földön tiszta, ékes,

Mennyben dicsőséges,

Tekintsen ránk szemed!

Könyörögj érettünk,

Őrködjél felettünk,

Óh Mária!

Ki bűnt nem ismertél,

S fájdalmat szenvedtél,

Fölséges szeretet:

Óh végy oltalmadba,

Kegyes irgalmadba

Minket, bűnösöket!

Könyörögj érettünk,

Őrködjél felettünk,

Óh Mária!

Ezer kisértésben,

Sötét búban, vészben

Óh légy vigasztaló!

Hints utunkra rózsát,

Szeplőtelen jóság,

Árnyék nélkül való!

Könyörögj érettünk,

Őrködjél felettünk,

Óh Mária!

Tied ez az ország,

Szívedhez kapcsolták

Századok a magyart:

Munkában, békében

A Te szíved légyen,

Mely minket összetart!

Könyörögj érettünk,

Őrködjél felettünk,

Óh Mária!

S ha rossz idő járna

A magyar hazára, –

Vezess jóra minket!

Vesztünket előzd meg,

Zászlaiddal győzd meg

Ellenségeinket!

Könyörögj érettünk,

Őrködjél felettünk,

Óh Mária!

Mária országa

Ez az ország, Magyarország,

Drága szent Szűz, a Tied!

Viharok ha elsodorták:

Mindig véle volt szived.

Jó napokban, rossz időben

Csak Te voltál csillaga;

Meg is érzé százszor bőven:

Ha baj éri, – nincs maga!

Hordozták a véres kardot

E hazában annyiszor!

S félve senki nem sóhajtott,

Hogy az ellen eltipor.

Zászlainkon a Te képed,

Ajkainkon a neved:

Így vártuk az ellenséget –

S az ellenség rettegett.

A király volt első szolgád,

S nem utolsó a szegény;

Boldog aki rózsát font rád

Szűz erényed ünnepén.

Pénzeinkre, szíveinkbe

Véstük drága képedet, –

S Te mosolygva, keggyel intve

Biztatád hű népedet.

A veszélyben oltalmaztál;

És ha termő béke jött,

Annyi áldást ránk halmoztál,

Hogy szivünk gyümölcsözött.

Ha rossz útra tántorodtunk,

El nem hagytál, Szeretet!

Még mielőtt megbotlottunk:

Szíved vissza vezetett.

S most is úgy van, mint volt régen:

Ez az ország a Tied!

S az időknek tengerében

Hajónk veszni nem siet.

Te vagy messze világító

Reménységünk, Mária!

Te hitünk, a bátorító:

Kell e honnak állnia!

Óh Mária, hála Néked!

Liliomszál, drága Szűz!

Áhitattal magyar néped

Minden rózsát fődre fűz.

S amit István szent királyunk

Immár ezer éve tett:

Országunkat felajánljuk

Buzgó szívvel Teneked!

Csapások idején

Legszebb reményeinket,

Gazdag vetéseinket

Árvíz pusztítja el,

Hogy vérzik a kebel!

S virágzó városokra,

Nagy, hosszú ház-sorokra

Száll romboló elem...

Fájdalmunk végtelen!

Mély bánatunkat lásd meg;

Szüntesse a csapást meg

Irgalmas Istenünk:

Mária, esdj velünk!

Ha Te borulsz eléje,

Ha könnyed hull kezére:

Meglágyul, megbocsát

És nem büntet tovább.

Gondolj szegény hazádra;

Világíts, égi fáklya,

Hogy lelkünk éjjelén

Vezessen hit, remény!

Tied rég Magyarország,

Vezéreld jóra sorsát:

Tűrt úgyis eleget

Hűséges nemzeted!

A századok viharja

Sodorta erre-arra;

De bármi sors alatt

Szivedhez hű maradt.

Megedzve honszerelmen,

A vad pogányok ellen

Neveddel harcolánk,

Óh Mária, Anyánk!

Te voltál a mi védőnk,

Segítségünk, vezérlőnk;

Szent István e hazát

Tenéked adta át.

S mi őseink nyomában,

Országunk nyomorában

Sírunk szived előtt:

Adj vigaszt és erőt!

Magyarok hálaéneke

Szüzeknek szent szüze,

Igazság őrtüze,

Szeplőtlen Nagyasszony, óh Mária!

Magyarok szivéből,

Hálás érzetéből

Száll hozzád ajkunkról buzgó ima.

Te segítettél,

Kegyedbe vettél,

Te adtál hős lelket, vitéz erőt,

Te valál szószólónk Isten előtt!

Szép szeretet anyja!

Népét el néni hagyja

Az erény bárkája, tiszta szived;

Viszály tengeréből,

Bajok özönéből

Csak e szív az, amely partra vihet!

Óh hála Néked,

Hogy igaz néped

Az üdvnek révébe vezéreled,

S küzdelme éjein ragyog neved!

Harcban őseink csak

Szent Szűz! benned bíztak,

Neveddel harsogták a csatadalt,

Ha támadt ellenük,

Neved volt fegyverük,

Zászlaid vítták ki a diadalt.

Őket követve

Mi is nevedre

Fűzzük a borostyánt, Nagyasszonyunk;

Csak veled győzhetünk, ha harcolunk!

Óh hála, óh hála,

Istennek leánya,

Jóságod javáért hála Neked!

Te vagy a védelmünk,

Te vagy segedelmünk,

Szivünk hódolattal zeng éneket.

Harcra kelőben,

S békés időben

A magyar Tenéked hű katonád,

Rózsakoszorúval áldva fon át!

Úr Jézus szülője,

Magyarok védője,

Fogadd el kegyesen hódolatunk!

Örök lángú szent tűz,

Hűséggel teljes Szűz,

Hozzád mi halálig hűk maradunk!

Mély kegyelettel,

Nagy szeretettel

Tégedet magasztal dicsénekünk;

Mária! vezérelj, – mi követünk!

Patrona Hungariae

Minden fűszál harmatcseppje,

Szállj le hozzánk, szállj ide!

Óh szivünk legédesebbje,

Légy balzsam sok honi sebre,

Patrona Hungariae!...

S te magyar nép, – egymagádban

Külön álló kis oáz, –

Ha bágyadsz a sivatagban,

Máriához könnypatakban

Csörgedezzen a fohász!

Máriáé ez az ország, –

S ő megvédi örökét;

Egy-egy kincsét bár elorzák,

Ő vezérli jóra sorsát,

Ha csüggeszti a sötét.

Máriához folyamodtunk,

Ha seregünk harcra kelt;

Dicsőséghez Véle szoktunk,

S ha fáradtan összerogytunk,

Ő volt, aki fölemelt.

Máriának szűzi képe

Pénzeinken ragyogott;

Hollós Mátyás véseté be

Aranyába, ezüstjébe

E fönséges alakot.

Ellenségtől elborítva

Ha baj érte a hazát:

Mária volt erőnk titka,

Ő kezünkben a parittya,

Hogy nem győzött Góliát!

Sok évszázad viharában

Ő segíté a magyart,

Hogy meg birtunk állni bátran,

S belviszályban szétkuszáltan

Az orkán ki nem csavart.

S a dicső kép mostan íme

Már ereklye lett csupán!

Pénzeinken semmi híre,

Bár sóvárog annyi híve

A megáldó Szűz után!

Elsiratnám, visszavárva

E szent arcot annyiszor,

Ha gonosz kéz megdobálja,

S hitünk legszebb virágjára

Ellenséges láb tipor!

De ha látom, hogy a pénzre

Most milyen sok szenny tapad

S mily homály hull a lángészre,

Melynek gőgös tévedése

Téged szent Szűz megtagad:

Jobbnak érzem, dicsőséged

Hogyha tisztább, szívbeli;

S asszony és lány drága képed'

Talizmánnak, ereklyének

Rejtve keblén viseli!...

S az idő ránk bármint fordul,

Te maradsz Védasszonyunk!

Ha lelkünkben fájdalom dúl,

Szép szemednek könnye csordúl, –

S földerül bús alkonyunk!

Óh ne hagyd el rossz napokban

Ős hazádat, Szűz Anya!

Millió szív érted dobban,

S bízva élő jóságodban,

Csak feléd esd sóhaja!

Minden fűszál harmatcseppje,

Szállj le hozzánk, szállj ide!

Óh szivünk legédesebbje,

Légy balzsam sok honi sebre,

Patrona Hungariae!

A hazáért

Téged, Anyánkat,

Könyörögve kérünk,

Boldogasszony Mária!

Áldd meg hazánkat;

Te vagy a reményünk,

Szentséges Szűz Mária!

A Te szivedben

Van a mi hatalmunk,

Isten anyja Mária!

Legyőzhetetlen

Benned birodalmunk,

Óh szeplőtlen Mária!

A magyar népnek

Te vagy szószólója,

Csodálatos Mária!

Hogy Isten vészek

Viharában ója,

Szép virágszál Mária!

Beléd helyezzük

Erős bizalmunkat,

Mennynek éke Mária!

Kezedbe tesszük

Egész országunkat,

Dicsőséges Mária!

Óvj csapásoktul,

Javunk el ne vesszen,

Óh türelmes Mária!

S minden bajoktul

Szived védelmezzen,

Királynénk Szűz Mária!

Békében, hadban

Tégedet dicsérünk,

Jézus anyja Mária!

Kifogyhatatlan

Jóságodban élünk,

Szépség telje Mária!

Téged, Anyánkat,

Kérünk könyörögve,

Hű pártfogónk Mária!

Áldd meg hazánkat

És tartsd fenn örökre,

Boldogságos Mária!

Mária népe

A magyar nép a Te néped,

Boldogságos Szűz Anya!

Tisztességben őrzi képed

Ősi kastély s kis tanya.

Akit gyász ér, hozzád fordul,

Könnyeidben lel vigaszt;

S aki szédül üdv-mámortul,

Te kiséred mindig azt.

A harcos, ki hadba készül,

Esdekelve hull eléd:

Hogy küzdhessen hős-vitézül,

Te acélozd erejét!

És a győzve visszatérő,

Aki vérzett a honért,

Áldva teszi le fejéről

Lábaidhoz a babért.

Az apát, kit gondok tépnek,

Türelemre oktatod;

Te vagy kincse a szegénynek;

A csüggedtet biztatod.

Édes anyák, kik szenvednek,

Benned látják az eget;

S ifjú lánykák, kik szeretnek,

Rózsát hordanak neked.

Kérnek összetett kezekkel,

S koszorúzzák szobrodat;

Míg virág van, este-reggel

Kebled puszta nem marad!

S zeng az ének, lágy zsolozsma

Mind csak téged ünnepel;

És Terólad álmodozva

Boldog annyi hű kebel!

S hány alakban őrzi képed'

A vén, kapcsos biblia?...

A magyar nép a Te néped,

Jézus anyja, Mária!

Életében Te vezérled,

Követ híven, míg lehel;

S elérvén az örök révet,

Neveddel száll lelke el!

Szent István napján

Szent Istvánnak ünnepén

Szállj le hozzánk, égi fény;

Boldogasszony Szűz Anyánk,

Óh hallgasd meg hő imánk'!

Annyi nép közt egymagunk

Csak Tebenned bízhatunk;

Máskülönben ez a kor,

Ha te nem védsz, elsodor.

Nemzeted kér: nézz le rá!

István Néked átadá

Áhitattal e hazát, –

S néped bízva ölel át.

Óh ne hagyj el, Mária!

Szent szivednek szent Fia

Irgalmazzon minekünk,

Adjon erőt küzdenünk.

Légy győzelmes pártfogónk!

Ős nemzeti lobogónk

Hármas szinét s képedet

Lengesd minden szél felett!

Ha zúdulnak viharok:

Legyünk bátor magyarok!

Zászlaiddal légy velünk,

Fegyver ellen fegyverünk.

És ha csöndes béke jön:

A verejték és a könny

Gyümölcsözzön gazdagon, –

Legyen boldog s dús a hon!

Táborodban a magyar

Érje el, mi jót akar...

Óh Mária, Szűz Anyánk

Fordítsd szemed mireánk!

S Máriáért Istenünk

Oh kegyelmezz meg nekünk:

Távolíts el bajt, viszályt.

S adj természetes halált!

Májusi ájtatosságok

Midőn a rózsák mind kinyilnak.

Midőn legfényesebb a csillag

Világos éjjelen:

Akkor zeng ajkainkon a dal

És száll Tehozzád hódolattal,

Óh szűz szeplőtelen!

Te tiszta, édes, égi, drága!

Tied szivünk minden virága:

A kedv s a fájdalom

Szivünkből szárnyra kél azonnal.

S feléd lebeg lágy fuvalommal.

Magasztaló dalon.

Fehér akácok illatába,

Májusi szellő balzsamába

Fohászunk bévegyül;

S a koszorút a Te fejedre,

A Te fájdalmas szent szivedre

Övezzük egyedül!

Versenyt a madarak dalával

Buzgóságunk az égbe szárnyal,

Óh Mária, eléd!

Hallgass reánk, hadd énekeljünk;

Fogadd be hűségünk, szerelmünk

E feltörő jelét!

Zászlónkon csillog a Te képed;

E hont bajokban meg Te véded.

Te vagy Nagyasszonya!

Szép liliomszál, szende, kedves!

E nemzet hozzáforrt szivedhez

És nem hagy el soha!

Szilaj vérünk ha égve lázad:

Te vagy a béke, az alázat, –

Utat jelölsz nekünk!

Te vagy a tisztaság, a hűség,

A türelem, az egyszerűség, –

S mi bátran követünk!

Add, hogy a jóban egyetértsünk,

Viszályt egymás közt ne kisértsünk,

Törjünk egy cél felé!

Legyen az ország boldog ország,

Intézze bölcsen földi sorsát,

S maradjon népedé!

Akiknek ajkán zeng az ének,

Isten választott jegyesének

Ajánlják magukat.

Óh bűnösök oltalmazója,

Szomorúak vigasztalója,

Hintsd fénnyel az utat!

Minden borún keresztül törve

Célunkat szent szived jelölje.

Óh áldott szűz Anyánk!

Küzdelmes földi életünkön,

Örömben, búban, mindörökkön

Ragyogj, ragyogj reánk!

Mária ünnepel

Szűz Mária eljegyzése

Szüzességet fogadtál,

S örökre szűz maradtál.

Csodálatos virág!

És nem szédült meg elméd,

Bár Isten nagy kegyelmét

Bőséggel hinti rád.

Te tiszta, csodateljes,

Te hű, Te engedelmes,

Ünneplünk e napon!

Szentlélek jegyesének

Magasztalón az ének

Zeng minden ajakon.

Te szépséges, Te drága!

Óh serkentsd tisztaságra

A házasok szivét!

Legyen hűséggel ékes,

Ki oltár lépcsejéhez

Esküt rebegni lép!

Óh add, hogy lelkeinkbe

Gonosz kéz el ne hintse

A bűnnek konkolyát!

Ártatlanságod szárnya

Emeljen szebb világba

Az ingoványon át!

Végy jóságodba minket!

Jegyezd el szíveinket

Krisztussal, égi Szűz!

Adj békességes érzést,

S tőlünk minden kisértést

Még jókorán elűzz!

Gyertyaszentelőre

Meggyúlt a világnak világossága;

Simeon örvendez, hogy szeme látta;

Ki szivén hordozta, Mária hozta, –

S egy bokor galambját híven áldozta.

Zúgjon a templomban győzelmi ének

Megvalósulásán a szent Igének!

Égjenek a gyertyák, szálljon a tömjén,

Szenteltvíz permeteg árja ömölvén!

Mária felgyógyult, s a szive súgta,

Hogy templomba légyen legelső útja;

Bár Tőle ezt senki nem követelte,

A szokás törvényét önként tisztelte.

Jertek avatóra, hív keresztények!

Világítson, Jézus, ránk örök fényed!

Lobogjon a szent láng! orgona zengjen!

Dalaink hullámán áhitat lengjen!

Mária! dicsőség drága nevednek!

Az üdvnek gyümölcsét te érlelted meg;

A Megváltó Krisztust szűz méhed hordta,

Mégis alázattal estél a porba!

Égiháborúban, zivatar éjén

Te tündökölj mindig a szivünk mélyén!

A szentelt gyertyákat híven égetjük,

És az Üdvözítőt áldva követjük.

Gyümölcsoltó Boldogasszony

Gábor angyal Názáretben

Máriánál megjelent

S szólt: „Kit fogadsz szűz méhedben

Istennek Fia leend!

Üdvözlégy, malaszttal teljes!

Az Úr hű szivedbe lát...

Asszonyok közt áldott, kedves, –

A Szentlélek száll reád!...”

S hogy Mária megértette

Gábrielnek szavait,

Alázattal megilletve,

Földre roskadt s várva hitt...

Isten élő frigyszekrénye,

Hű szolgáló, tiszta Szűz:

Így gyújtotta örök fényre

Szent erényed' égi tűz!

Megfogantál, anya lettél,

Tűrni készen, bármi jő...

Könyörgünk, ha megihletnél

Malasztoddal, óh dicső!

Olts szivünkbe tisztaságot,

Hervadatlan szép virág!

Bolyongván e pusztaságot,

Nem szününk meg nézni Rád!

S Rád gondolva, Téged nézve –

Lelkünk álmot bízva sző:

Megcsordul az üdvnek méze,

S gyümölcsöt hoz szebb jövő!

Május

Legszebb rózsáim, nyíljatok ki!

Belőletek most koszorút fonok:

Szűz Márián fogtok ragyogni;

Fején hervadtok el, ti boldogok!

Fehér kelyhű kis gyöngyvirágok,

Szépen, vidáman csilingeljetek!

Nagy öröm vár ma még reátok:

Mária keblén lészen helyetek.

Kék nefelejcsek és jácintok,

S erdő, mező virágai ti mind!

Megsúgom nektek is a titkot:

Kezem Mária oltárára hint.

Öltözzél menyasszony-ruhába,

Dicső természet, Isten temploma,

S légy oly szép, – édenkertté válva, –

Amily szép eddig nem voltál soha!

Te szellő, súgj-búgj andalogva,

Ringass lágy szárnyon édes illatot!

Pacsirta, kezdj zengő dalodba,

S himnuszt, hozsannát csattogjon dalod!

Szűz Máriának ünnepére

Készülj szivem te is e hajnalon!

Áhitattal borulj eléje;

Szűnjék ma meg panasz, gond, fájdalom!

Zengje a mélység, a magasság

És visszhangozza millió ima,

Hogy földön, égben meghallhassák:

Május haván légy üdvöz, Mária!

Sarlós Boldogasszony

Magasztalja lelkünk az Urat!

Boldog, aki hozzá hű marad!

Aki Őt szolgálja igazán,

Bízva csügghet szebb hazán!

Jámborok, hű társak, térdre mind!

Magasztaljuk Istent szív szerint!

S áldjuk és szeressük Máriát

Minden nemzetségen át!

Ha égő szivünkben seb sajog,

Mária csöppent rá balzsamot;

Rózsa lesz utunkon mind a rög,

Ha Ő értünk könyörög!

Mária meghallgat s bátorít,

Ha csapás kétségbe tántorít;

Közbenjár Istennél kegyesen, –

S aratásunk bő leszen!

Ha kedves szivünknek Mária,

Lehajol mihozzánk szent Fia:

Rengeteg mélyében nyújt kezet

S célt jelölve kivezet.

Örvendjünk az Úrban szüntelen,

És az elvetett mag megterem!

Mária erénye lesz velünk –

S megárnyékoz Istenünk!

Mária képe

Óh Mária, szent vagy!

Örök, egyetlen vagy,

Akin az időknek

Árja nyomot nem hagy!

Istenbe vetetted

Teljes bizodalmad:

Isten kegye által

Nagy a Te hatalmad!

Alázatos voltál,

Hitben gazdag voltál,

Angyaltiszta szép Szűz!

Szeplőtelen oltár!

Valamerre léptél,

Liliomok keltek,

Isten madárkái

Vigan énekeltek.

Képedet viseljük,

Szivedet tiszteljük,

Minden halandóknak

Föléje emeljük!

Tehozzád hasonlók

Akarunk mi lenni,

Jóságod ölében

Ringatva pihenni!

Képed a keblünkön,

Szived a szivünkben:

Ne legyünk esendők

Soha semmi bűnben!

S ha miként epedtünk,

Tiszták nem lehettünk:

Istennek szent anyja,

Könyörögj érettünk!

Havi Boldogasszonyra

Óh Mária! híveid, halld,

Hozzád esdenek:

Szíved Istent, a haragvót,

Engesztelje meg!

Bizodalmunk örökzöldje

Tégedet fon át,

Aki egykor megmentetted

Róma városát.

Átölelték jóságodnak

Áldott karjai, –

És népét a halálangyal

Megszűnt sújtani.

Óh könyörgünk, engeszteld meg

Életünk Urát:

Hüvelyébe tegye vissza

A vész pallosát!

Bűnösségünk tudatában

Félve reszketünk:

Kedvedért, óh szent Szűz! adjon

Irgalmat nekünk!

S ha bágyadnánk csüggedezve

Még a cél előtt:

Örömek hűs lugasában

Adjon pihenőt!

Óh Mária, boldogasszony,

Légy mindig velünk!

Téged most és mindörökké

Híven tisztelünk!

Nagyboldogasszony napján

Örvendezve zengjük dicsőséged;

Óh Mária! lelkünk csodál Téged,

Ki közűlünk égbe emeltettél,

És a mennynek királynéja lettél!

Ott virulsz Te örök kikeletben;

Lelkünk zsongó méhe Reád lebben!

Isten trónja mellett nyíló virág,

Illatodban úszik mind a világ!

Amikor felszálltál ékességül,

Szűzi tested eltűnt nyomok nélkül:

Hol híveid utoljára láttak, –

Másnap ott csak liljomot találtak!

Ég s föld kapcsa, tiszta szivárványa!

Női fenség virág-koronája!

Magyar szív talaja gyökerednek, –

Legforróbban Téged itt szeretnek!

Ez a Te országod, Boldogságos!

Te vezetsz az üdvnek forrásához;

Te vagy a magyarnak pártfogója,

Szép hazádat áldott szived ója!

Szüzességnek, bájnak eszményképe,

Óh Mária! nézz a magyar népre!

Hullasd ránk termékeny kegyed magját,

Tedd édenné létünk sivatagját!

Szivünkben a földön szived nyiljon,

Szépséges virágszál, égi liljom!

S majd egykor a mennybe Te vezess be!...

Dicsőséged' zengjük örvendezve!

Kisasszony napján

Születésed a világnak öröme:

Az üdvösség napja benned feljöve,

Óh Mária! szűz Mária!

Az Úr Jézust Te szülted, Te neveléd,

Ki elmosta, szent vérével

Adósságunk levelét!

Te vagy, szent Szűz! az időnek hajnala;

Születésed az ébresztő jel vala,

Óh Mária! szűz Mária!

Ott kezdődött minekünk az Ég kegye,

Hogy a bűnnek terhét rólunk

A Megváltó levegye!

Neved zengjen a keresztény ajkakon,

S gyarapodjék békességünk e napon,

Óh Mária! szűz Mária!

Az erkölcsök útján Téged követünk;

Vándorlásunk sötét éjét

Te világítsd meg nekünk!

Szűz erényed legyen példánk, szent Anya!

Te légy minden kincseinknek legjava,

Óh Mária! szűz Mária!

Születésed a világnak öröme:

Tőled áradt mindnyájunkra

A boldogság özöne!

Boldogasszony beavatása

Tökéletesség példaképe!

Szépség, szelídség tiszta tükre!

Nem lesz nevednek soha vége,

Míg ember él, ragyogsz örökre.

Te jó! Te hű! Te bölcs! Te édes!

Ki az ég gyöngyének születtél:

Emelj az élet kútfejéhez,

Hogy úgy tegyünk, amint Te tettél!

Magad az Úrnak felajánltad, –

Szolgálatában rossz nem érhet!

A földi ösvényt bízva jártad,

Alázatosság volt vezéred.

Óh Mária! csodás! egyetlen!

Magasztalunk, követni készen

Göröngyös, útlan rengetegben

S minden kisértő szenvedésben!

Óh boldog a hozzád menekvő!

Küzdelmiben Te szállsz ki síkra.

Óh boldog a feléd törekvő!

Világot gyújtasz, égi szikra!

Boldogasszony fogantatása

Óh teljes malaszttal

Ékes Mária!

Tégedet magasztal

A zengő ima:

Élő templom! Jézus Krisztus háza!

Hallgass, kérünk, e fohászra!

Tiszta volt az elméd,

A bűnt kerülted;

Istennek kegyelmét

Buzgón becsülted:

Megvetetted a föld minden kincsét.

Egyedül csak Őt tekinted!

Adj erőt nekünk is,

Sebek balzsama!

Hogy éljünk úgy mink is,

Mint Te, szűz Anya!

Csáb, hiúság ellen álljon résre

Gyarló lelkünk java része!

Foganjon meg bennünk

A Te szerelmed!

Tusára hagyj kelnünk –

S légy szivünk mellett!

És ha győzünk, fehér zászló lengjen

Szép kezedben, fönn a mennyben!

Mária nevenapja

Köszöntsük Máriát!

Egész világon át

Visszhangozzék neve, e bűvölő zene,

Mely égbe szállni szárnyat ád!

Harsogjunk dalokat,

Szórjunk virágokat

E szép napon Neki! A Szűz meg nem veti,

Ha hű szerelmünk hangot ad.

Óh ünnepeljük Őt,

A szépet, a dicsőt,

Hogy egykoron, ha majd a sors bajokba hajt,

Nyerjünk szivéből új erőt!

Ki búban Máriát

Igaz szívvel kiált

S lehull a Szűz elé: ügyének megnyeré

A szent Anyának szent Fiát!

S kit áldott örömek

Termékenyítenek,

Boldog virág-hona Nem hervad el soha,

Ha Máriával osztja meg!

Óh Mária jövel!

Minden hivő kebel

Érted sovárog itt, te légy velünk – s a hit

Vezérlő fénye nem hagy el!

Óh Mária, neved

Ragyog fejünk felett!

Istenre gondol az erényben hű, igaz,

Ki Tégedet el nem feled!

Mária-legendák

Mária a búzakalászokon

Csüggedt szívvel áll a nép,

Tétován néz, félve lép; –

Nincsen irgalom!

Immár két hónapon át

A szárazság iszonyát

Érzi ember és barom.

A föld hantja csupa kő;

Megzsibbadt a levegő,

Bénán, tétlen áll.

Minden ember arca zord, –

S résre küldi a nyomort

Az irigy, önző halál...

Durva öklöt látni már!

Az öreg pap sorra jár,

S biztat – hasztalan:

Egyre több a kétkedő...

„Bor legyen a temető!

Úgyis minden veszve van!”

De a jó pap nem megy el:

Mit magasra fölemel,

A dicső kereszt...

„Édes, jámbor híveim!

Aki gyáván csügged: im',

Erősödjék, nézze ezt!

Isten áldott szent Fia;

Értünk kellett halnia,

S íme mily szelíd!...

Máriához fordulunk,

Szívéig hat bánatunk,

S Jézus akkor megsegít!

Szólaljon meg a harang,

Égbe lengő tiszta hang

Keljen útra, fel!

A határba indulunk;

Szálljon ég felé dalunk –

S megkönnyebbül a kebel!”

S búsan indul a menet,

Egy-két ajk zeng éneket, –

Csüggedt kicsi, nagy...

S zengi a pap ajaka:

„Éjszakánk szép csillaga,

Óh Mária, el ne hagyj!”

S hogy kiérnek: pusztaság!

Lombtalan lett minden ág,

A táj sivatag;

Oda mind a szép vetés!

Nem aratás, – temetés

Lesz a nyári munka csak.

A megtört nép leborul.

Öregeknek könnye hull,

S szárnyal az ima:

„Harmatcseppért epedünk,

Engeszteld meg Istenünk',

Óh Mária, Mária!

Szentséges Szűz Máriánk!

E gyászt Isten küldi ránk, –

Tűrve szenvedünk...

Áldott méhű Kegyelem!

Te szelíd! Te bűntelen!

Óh ne hagyj el! Légy velünk!”

S ím' az alkony fellegén

Honnan gyúlt e lenge fény?

E szent glória?

Káprázatos ragyogás!

Oly rejtelmes, oly csodás!

S száz ajk súgja: „Mária!”

Csöndes eső megered, –

S elfogja a kebleket

Néma hódolat:

Szűz Máriát látja mind;

Szeme könnyez', karja int...

S elszáll, mint a gondolat.

Búzakalász millió,

S mind oly fényes, ragyogó,

Mint a napkelet:

A Szűz Anya képe ott

A harmatban ragyogott

Mindegyik kalász felett.

Az esztergomi szent kép

Romban hevert az ősi város,

Feldúlva minden temploma!

Hol ima szállt az ég Urához,

Ott prüszkölt a pogány lova.

Letörték a dicső keresztet

A féktelen török hadak;

Oltárt, ereklyét fölkerestek

S mindent elpusztítottanak.

Szent István büszke városában

Kelet basája volt az úr,

És a magyar nép mind igában,

Csak megvetett, gyötört „gyaúr!”

Az ifjakat rabláncra fűzték,

Nem tisztelék a véneket;

A tűzhely békéjét elűzték,

Gyilkoltak nőt és gyermeket.

De Isten végre megeléglé

A szenvedés hosszú korát...

Az irgalom mindig az égé,

Örök kínt csak a pokol ád!

Kinyílt a győzelem virága

S gyümölcsöt termett gazdagon:

A diadal nemes cser-ága

Lengett sok hősi homlokon!

Bár kirabolva, összedúlva,

Esztergom is megszabadúlt,

És visszatért hű népe újra, –

Otthont feledni nem tanúlt!

Az erdők mélyéből kijöttek

A bújdosók, az üldözöttek, –

S hogy otthonuk van im' megint,

Hálásan estek térdre mind.

A düledékek közt serényen

Folyt a dolog, szállt az ima;

És megjelent mennyei fényben

Sokaknak a Szűz Mária!

A várban is pezsgett a munka,

S ha jött az est, lágy dallam esd:

„Óh Mária! ne hagyj magunkra!

Vezess célunkhoz egyenest!”

S hogy véget ért egyéji szender,

S a nép megint munkába fog,

Egy ősz szakállú jámbor ember

Állt a romon s szólt: „Ássatok!

Csak ássatok tovább hiven!

Nagy kincset leltek e helyen!”

S nap napra telt, – s az ősi templom

Romját fölásta mind a nép;

De kincseket nem rejte e rom,

Nem volt egy kődarabja ép.

A fáradság itt hasztalan!

Mi drága gyöngy, ezüst, arany,

Az ellenség elvitte mind!

De szólt a jámbor agg megint:

„Csak ássatok tovább hiven!

Nagy kincset leltek e helyen!”

És Szécsi Dénes templomát

A nép csak ásta mind' tovább;

Nem csüggedett, nem lankadott el,

Dologtól nyüzsgött a halom...

Nagy kincs leend az, amit ott lel, –

S ez mindenért bő jutalom!

A jámbor agg ott buzdította

Őket naponkint, untalan:

„Csak rajta, fiaim, dologra!

A munkának szent célja van!”

S a hatodik nap reggelén

Meg nem jelent a jó öreg;

De már a nép buzgó, serény, –

S tovább csattogtak a kövek!

S a hatodik napnak delére

Célját a munkás nép elérte:

A drága kincset megtalálta!

A drága kincs egy kis fatábla

És rajta szent Szűz Mária

S karján Megváltó Szent Fia!...

Jöve a nép s a várparancsnok,

És megzendültek a harangok,

És szállt a zengő hála-ének:

Dicsőség Mária nevének!...

Utunkra a fényt szíved hintse,

Hit és remény legszebb dija!

Te vagy a föld legdrágább kincse.

Szeretet anyja, Mária!

Mária galambjai

Meghalt, eltemették Kelemen tanácsost.

Özvegye a nép közt jár s alamizsnát oszt;

S valamerre csak lép, követik tisztelve,

S hangzik a sok áldás a jó Kelemenre.

Félváros siratja nem várt kora végét;

Egész Pozsony érzi neje veszteségét.

Nem sújtott le senkit s hányat emelt karja!

Jámbor életű volt; Isten nyugosztalja!...

S özvegy Kelemenné hogy lefeküdt este,

Nem birt elalunni, fázott lelke, teste.

És mintha parázsból lett vón ágya vetve,

Hánykolódék izzón, hűs cseppért epedve...

S éjfélkor eléje besuhant egy holló;

Hollóbul árnyék lett, urához hasonló!

„Én vagyok, én vagyok, drága hitestársam!

Ég, gyötrődik lelkem a pokoltornácban.

Nem lesz soha nyugtom, örök az én kínom!

Sűrű könnyeimet mind hiába sírom.

Bűnömet lemosni csak bűnbánat fogja;

Szenvedek, amíg a bűnnek vagyok foglya.

A tanácsban én bölcs mindhiába voltam:

Megöltem egy embert, aztán kiraboltam!

Mig éltem – becsültek, szenny sohasem ére:

De lelkemen száradt embertársam vére!

Óh iszonyú kín az: titkon ilyent tenni,

S becsületben élni, legelsőnek lenni!

Letiport a bűnsuly, gyötörtek a lángok...

Kiáltásom néma, hasztalan kiáltok!

Ekkor Máriához fordultam esengve:

Hullasson egy könnyet sajgató sebembe;

Kérlelje meg Istent, szánom amit tettem:

Ne függjön örökké pallosa felettem!

Mária meghallá az esengő hangot

S küldött vala hozzám egy fehér galambot;

Egy fehér galambot, egy ártatlan lelket,

S szólt: – Fekete holló a te bűnös lelked!

Vezekelj, tedd jóvá, amit elkövettél:

Égbe akkor jutsz, ha fehér galamb lettél! –

... Eredj feleségem, mondd el, amit mondok:

Ne álljon folt nélkül ez a hiú homlok!

Azt az áldatlan pénzt add a szegényeknek;

S mind amit kivánok, hű feleség, tedd meg;

Mária szent képe tétessék oltárra,

Igazak s megtérők örök oltalmára,

Hogy ott minden éjjel gyertyát égethessek,

Hófehér galambbá igazán lehessek!...”

– Ébred Kelemenné; szalad a városba,

Valamennyi utcán alamizsnát osztva,

És megy a templomba, zokogva leroskad, –

S ott találja képét a Boldogságosnak!

Régi fakó képen néz szelíden, szépen,

A fájdalmas szent Szűz, Jézussal ölében...

Tódult öreg, apró csodalátni nyomban;

S oltárra a képet emelék azonban.

Hogy' jöve? ki hozta? senki se kérdezte;

Igaz ájtatosság oltárra helyezte.

A zsolozsma zengett, tömjén-illat lengett,

Énekek árjától a levegő rengett...

Kelemen tanácsos árva szegény lelke

Mária kegyének sugarát meglelte...

S másnap a kép előtt egy gyertyát találtak,

S egy fehér galambot égnek szállni láttak.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Ajánlás

Mária

Vezércsillag

Könyörgés

Énekek éneke

Fohász

Örökkévaló Szűz Máriához

Hajadon esdeklése

Üdvözlégy Mária

Boldogtalan szív keserve

A legszentebb szív asszonyához

Gyermekek védője

Kísértésben

Nagypénteken

Bizalom Máriában

Ave Mária

Szomorúságban

Az élet vándorútján

Csendes áhitat

Útszéli Mária-kép

Keresztények erőssége

Esdeklés esőért

Eső után

A Boldogságos Szűz képe előtt

Reggeli fohász

Esti könyörgés

Immaculata

Bucsujárók éneke

Máriának szentelt élet

Ima

Mária országa

Ének

Csapások idején

Magyarok hálaéneke

Patrona Hungariae

A hazáért

Mária népe

Szent István napján

Májusi ájtatosságok

Mária ünnepel

Szűz Mária eljegyzése

Gyertyaszentelőre

Gyümölcsoltó Boldogasszony

Május

Sarlós Boldogasszony

Mária képe

Havi Boldogasszonyra

Nagyboldogasszony napján