Prohászka Ottokár

publikációi a Magyar Sion folyóiratban

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Prohászka Ottokár

publikációi a Magyar Sion folyóiratban

____________________

A könyv elektronikus változata

Az eredeti publikációkat, melyek a Magyar Sion folyóiratban jelentek meg, P. Mityók János és Kreschka Károly vitte számítógépbe. A többi Felsővályi Ákos munkája.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Bevezetés

A Pethő írói álnév

Publikációk

A publikációk Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkái kötetei szerint

Tanulmányok, melyek az Összegyűjtött munkákba nem kerültek be

Statisztikák

Schütz Antal: Sion hegyén

Barlay Ö. Szabolcs: „Van itt egy folyóirat”. Prohászka írói pályafutásának kezdete és kibonatkozása (1887–1904)

A Magyar Sion – Összefoglalás

Szerkesztőváltások a Magyar Sion tükrében

1863 – Tájékozásul

1869 – Az Új „Magyar Sion” programja

1872 – Vegyesek

1887 – Értesítés

1887 – Programmunk

1903 – A szerkesztő zárószava

A publikációk hasonmás kiadásban

Bevezetés

Prohászka Ottokár 1882-ben tért vissza Rómából Esztergomba mint felszentelt pap, két doktorátussal (filozófiai és teológiai). Már az első évben, 1882-ben publikált az Esztergomban megjelent Magyar Sion folyóiratban. 1887-ben tanártársaival átvette annak szerkesztését egészen a folyóirat megszüntéig, 1904-ig. Abban az évben nevezték ki Prohászkát a Pázmány Egyetemre professzornak, és elhagyta Esztergomot.

Az Esztergomban eltöltött 22 évről ír Schütz Antal Prohászka pályája című tanulmánya Sion hegyén című fejezetében (lásd itt is mellékelve).

Prohászka és a Magyar Sion viszonyáról Barlay Ö. Szabolcs ír A katedrális című könyvének egyik fejezetében, melynek címe: „Van itt egy folyóirat”. Prohászka írói pályafutásának kezdete és kibonatkozása (1887–1904) (lásd itt mellékelve).

A Magyar Siont 1887-től 1904-ig tanártársaival szerkeszti, és egyik legaktívabb írója a folyóiratnak. A Magyar Sion folyóiratról lásd T. Molnár Gizella itt közölt rövid összefoglalóját.

A Magyar Sion szerkesztőváltásairól lásd a Szerkesztőváltások a Magyar Sion tükrében című fejezetünket.

A Prohászka Ottokár nevéhez fűződő írásokat A Magyar Sion és az Új Magyar Sion (1863–1904) repertóriuma (összeállította: Saliga Irén) című mű alapján gyűjtöttük ki. A Repertóriumban megjelölt írásokon kívül a következőket vettük a listába:

A Repertórium sorszáma

A felvétel oka

3734

nincs szerző megjelölve a Repertóriumban, pedig Dr. Petheő Rudolf az aláírás

4487

nincs szerző megjelölve a Repertóriumban, pedig Dr. Petheő az aláírás

5956

nincs szerző megjelölve a Repertóriumban, pedig P. R. az aláírás

5982

nincs szerző megjelölve a Repertóriumban, pedig  dr. Pethő az aláírás

6849b

a 6849-es jelzetű recenzió után a következőt kihagyja a Repertórium, pedig az aláírása: Dr. Pethő; 6849b jelzettel vettük a listába

7960

nincs szerző megjelölve a Repertóriumban, pedig Prohászka Ottokár az aláírás

7985

nincs szerző megjelölve a Repertóriumban, pedig Prohászka Ottokár az aláírás

A következő cikkaláírások szerepelnek gyakoriságukkal együtt:

Aláírás

Összesen

Tanulmány

Recenzió

Egyéb

A szerkesztők

1

1

Dr. Pannonius

1

1

Dr. Petheő

32

16

16

Dr. Petheő R.

1

1

Dr. Petheő Rudolf

6

1

5

Dr. Pethő

215

73

142

dr. Pethő R.

1

1

Dr. Pethő R.

3

2

1

Dr. Prohászka Ottokár

2

2

P. O. dr.

1

1

P. R.

1

1

Petheő

1

1

Petheő Rudolf

5

2

3

Pethő

1

1

Pethő dr.

70

40

30

Pethő R.

13

9

4

Pethő Rudolf

1

1

Prohászka Ottokár

7

4

3

Prohászka Ottokár dr.

1

1

Szerk.

2

2

–

1

1

Osszesen

366

149

213

4

Dr. Busa Margit (1914–2009) irodalomtörténész, sajtóbibliográfus szerint vannak nem nyilvántartott Prohászka cikkaláírások is (Π, P. I., Dr. P., Dr. Π), melyeket 1902-ben és 1903-ban használt.[1] Azokat itt nem vettük figyelembe. A kérdés eldöntése után az itt összeállított írások listája még bővülhet.

A Pethő írói álnév

Prohászka majdnem minden cikke „Pethő” aláírással, vagy annak valamilyen változatával jelent meg a Magyar Sionban. Erről a névről és történetéről ő maga ír:

Első komolyabb írásom Assziszi Szent Ferencről szóló tanulmányom volt. Ezt elvittem Zádori János prelátus-kanonokhoz, aki abban az időben a Magyar Siont szerkesztette. Az öreg úr, ki derék magyar ember volt, elolvasta írásomat és így szólott:

– A cikk jó, azt közölni fogom, hanem a nevet nem lehet aláírni. Prohászka Ottokár… Ezt a nevet nem lehet kinyomtatni az én lapomban. Majd én keresek valami jó magyar nevet. A lap legközelebbi számában azután nagy érdeklődéssel olvastam, hogy az én cikkemet – „Pethő Rudolf” írta. Ezen a néven írtam sokáig a Magyar Sion-ba. (Élet, 1918. okt. 13., 961. oldal)

Schütz hozzáteszi:

„Ez a név csakhamar fogalommá lett a Sion-olvasó papság előtt; tíz év múlva fogalommá a kispapok előtt is, kik spirituálisukat csak ezen a néven emlegették egymás közt; és sokan a Sion későbbi olvasói közül meglepetve vettek tudomást egy Pethő nevű elsőrendű íróról, akinek rendkívülisége nyomban föltűnt, aki maga azonban a Sionnal együtt letűnt. Nem nagy dolog, mégis sajátságos jelenség: A nagy királyok miért szeretnek álruhában belopózni alattvalóik szívébe?” (Schütz Antal: Prohászka pályája in Prohászka Ottokár: Sion hegyén, Szent István Társulat, Budapest 1929, 40. oldal)

Prohászka visszaemlékezéséből világos, hogy Zádori szerkesztő magyar nevet akart látni a „Magyar” Sion-ban megjelent cikk szerzőjeként. De ennél sokkalta érdekesebb ez a névváltoztatás és annak háttere. Zádorival (aki Draxler Jánosként látta meg a napvilágot) szinte ugyanez történt, és azt ismételte meg Prohászkával. Zádori a kiadója kérésére választott egyik publikációjához magyar nevet, melyet aztán nemcsak írói álnévként, hanem saját névként is használt. Ezt Walter Gyula Zádori János című háromrészes tanulmányában olvashatjuk, mely szintén a Magyar Sionban jelent meg.[2] Walter így számol be a történetről:

[Zádori] Balassagyarmaton ültette át honi nyelvünkre a sokat hányatott Pellico Silvio általánosan ismert „Rabságom órái” című munkáját és ugyanott dolgozta át Eckartshausen imakönyvét, melyet „Isten a legtisztább szeretet” címmel 1860-ban Zádory Ármin név alatt adott ki. E könyvön, melyet ismert hibái miatt, szívesen tekintett volna később nem fordítottnak, először jelenik meg azon név, melynek felvételére a véletlen vezette és amelyet aztán 1864-től kezdve állandóan viselt.

[Zádori gyakran] elbeszélte, hogy a „Zádori” nevet Eckartshausen kiadójának köszöni. Midőn a fordítással elkészült, felrándult a kézirattal Pestre és felajánlotta azt Lampelnek. A derék vállalkozó nem idegenkedett a munka kiadásától, hanem miután címlapját többször átfutotta, azon megjegyzést kockáztatta, hogy magyarított imakönyvön nem jól hangzik a Draxler név. Ajánlotta tehát, választana valami zamatos hangzású írói nevet. Zádori belátván az észrevétel némi jogosultságát és általában is szívesen hajolván mások szavaira, nem ellenkezett, és csak azt kérdezte Lampeltől: „De hát minő nevet válasszak?” „Aminő tetszik,” viszonzá Lampel. Erre Zádori a könyvkereskedésnek irodalmi újdonságokkal gazdagon megrakott egyik asztalához lépett és kíváncsian olvasgatta a szerzők neveit. E közben egy könyvön megpillantotta e nevet: „Zádor”. Megvolt az írói név! „Itt van – mondja Lampelnek – Zádor, én pedig leszek Zádory.” Az új vezetéknév mellé új keresztnevet is választott. E felett is tanakodott kissé Lampellel, de csakhamar így szólott hozzá: „A keresztnév legyen – Armin; ez jól hangzik és nagyon költőies név.”

Walter hozzáteszi, hogy Zádori később teljesen szakított az eredeti nevével:

Az 1865. évi főegyházmegyei névtárban még „Joannes Draxler” név alatt fordul elő. Az 1865. évről kiadott schematismusban azonban már mint Zádori János szerepel.

Publikációk

A publikációk listáját lásd az alábbi táblázatban. A táblázat oszlopai:

(1): A publikálás éve.

(2): A publikáció fajtája: T: tanulmány, R: recenzió, E: egyéb.

(3): A publikáció címe.

(4): A publikáció aláírása.

(5): A publikáció azonosítója A Magyar Sion és az Új Magyar Sion (1863–1904) repertóriuma (összeállította: Saliga Irén) című mű szerint.

(6): A publikáció lelőhelye Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkái (sajtó alá rendezte Schütz Antal) című 25 kötetes sorozatban. Egyes cikkek változtatás nélkül szerepelnek az Összegyűjtött munkákban, mások, melyeket Prohászka könyvként vagy máshol is publikált, esetleges kisebb-nagyobb változtatással, kihagyással, hozzátoldással. Az első szám a kötetszám, a többi az oldalszám.

(7): A publikáció első oldala.

(8): A publikáció utolsó oldala.

(9): A publikáció oldalainak száma (a töredékes oldalt tört számmal jelöltük, például 4 28/37 négy teljes oldalt és az ötödik oldal 28/37-ed részét jelenti).

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

1882

R

Camillus Mazzella: De Deo creante

Pethő Rudolf

3697

693

697

4 28/37

1882

T

Emléksorok Assisi Sz. Ferencz születésének VII. százados évfordulójára

Petheő Rudolf

3714

12,125–138

721

739

18 10/37

1882

R

Johannes Janssen: An meine Kritiker

Dr. Petheő R.

3734

857

862

4 35/37

1882

R

Camillus Mazzella: De virtutibus infusis

Dr. Petheő Rudolf

3752

926

932

6 15/37

1883

T

A Collegium Romanum háromszázados évfordulójára

Petheő Rudolf

3768

32

37

5 10/37

1883

R

Coelestinus Wolfsgruber (szerk.): Septem motiva contra Thomam de Kempis

Dr. Petheő Rudolf

3771

52

58

6 8/37

1883

R

Leonhard Atzberger: Die Unsündlichkeit Christi

Petheő Rudolf

3774

64

66

2 15/37

1883

R

Cesari, Antonio: I Fioretti di San Francesco – Kaulen, Franz: St. Francisci Blütengärtlein

Petheő Rudolf

3795

138

147

8 35/37

1883

R

John Bernard Dalgairns: Die heilige Communion. Ihre Philosophie, Theologic Praxis

Petheő Rudolf

3828

302

305

3 25/37

1883

R

Zánkay Gyula: Fel a szivekkel

Petheő

3831

314

315

1 5/37

1883

R

Raffaele Garrucci: Storia della arte christiana nei primi otto secoli della Chiesa

Dr. Petheő Rudolf

3841

379

386

7 10/37

1883

T

Az Oltáriszentség és a bölcselet. I. rész

Dr. Pethő

3893

15,1–11

641

655

14 10/37

1883

R

Johannes Janssen: Ein zweites Wort an meine Kritiker

Dr. Petheő Rudolf

3898

690

694

3 34/37

1883

R

Carl Dilgskron: Leben des ehrwürdigen Dieners Gottes Gerard Maria Majella

Dr. Pethő

3915

779

781

1 12/37

1883

T

Az Oltáriszentség és a bölcselet. II. rész

Dr. Petheő

3930

15,11–21

801

814

13 4/37

1883

T

A Luther-ünnepélyhez

Dr. Petheő

3931

814

836

21 3/37

1883

T

Az Oltáriszentség és a bölcselet. III–IV. rész

Dr. Petheő

3947

15,21–33

890

905

16

1884

R

Georg. G. Evers: Martin Luther

Dr. Petheő

3971

62

68

6 31/37

1884

R

Alphons Bellesheim: Geschichte der Katholischen Kirche in Schottland

Dr. Petheő

3988

140

145

6

1884

R

Albert Stöckl: Geschichte der neueren Philosophie

Dr. Petheő

4005

224

228

3 36/37

1884

R

Engelbert Lorenz Fisher: Über das Princip der Organisation und die Pflanzenseele

Dr. Petheő

4006

228

229

1 13/37

1884

R

Ludwig Dressel: Der belebte und unbelebte Stoff nach den neuesten Forschungs-Ergebnissen

Dr. Petheő

4043

381

388

7 2/37

1884

T

Horror causae finalis I. rész

Dr. Petheő

4054

14,1–18

420

441

22

1884

T

Horror causae finalis II. rész

Dr. Petheő

4073

14,18–25

491

500

9 18/37

1884

T

Horror causae finalis III. rész[3]

Dr. Petheő

4094

14,25–41

615

635

20 6/37

1884

R

Tillmann Pesch: Die grossen Welträthsel. Philosophie der Natur

Dr. Petheő

4097

616

623

7 20/37

1884

T

Horror causae finalis IV. rész

Dr. Petheő

4111

14,41–54

659

675

16 19/37

1884

R

Tommaso da Celano–Leopoldo Amoni: Vita prima e vita seconda di S. Francesco d’Assisi

Dr. Petheő

4116

710

713

3

1884

T

Horror causae finalis V. rész

Dr. Petheő

4126

14,54–62

753

762

9 4/37

1884

T

A művelődéstörténet tövisei. I. rész

Dr. Petheő

4142

840

850

9 18/37

1884

R

Joseph Scheicher: Der Klerus und die sociale Frage

Dr. Petheő

4144

854

857

2 30/37

1884

T

A művelődéstörténet tövisei. II. rész

Dr. Petheő

4161

912

923

10 15/37

1885

R

Henry Edward Manning: Das ewige Priesterthum

Dr. Petheő

4207

147

151

3 24/37

1885

R

Kereszty Géza: Haladás és kereszténység

Dr. Petheő

4225

220

222

3

1885

R

Jozeph Scheicher: Allgemeine Moraltheologie; Aemilio Berardi: Praxis confessariorum

Dr. Petheő Rudolf

4226

223

227

4 20/37

1885

R

Joseph Schwane: Allgemeine Moraltheologie

Dr. Petheő

4242

304

305

1 29/37

1885

T

A Sybillák

Dr. Petheő Rudolf

4283

15,34–48

500

517

17 19/37

1885

R

Arnold Rütter Pfarrer: Die besten Altarblumen im Topf und ihre Spezialcultur

Dr. Petheő

4341

792

793

1 5/37

1885

R

Sancti Anselmi Mariale

Dr. Petheő

4379

936

937

1 29/37

1886

T

Útivázlatok Németországból I. rész

Dr. Petheő

4396

16,98–110

36

52

15 25/37

1886

T

Útivázlatok Németországból II. rész

Dr. Petheő

4412

16,110–122

136

150

14 11/37

1886

T

Útivázlatok Németországból III. rész

Dr. Petheő

4423

16,122–133

204

217

13 4/37

1886

R

Paul Majunke: Geschichte des Kulturkampfes in Preussen-Deutschland

Dr. Pethő

4426

230

235

5 15/37

1886

R

Ferdinand Gregorovius: A pápák síremlékei

Dr. Pethő

4427

235

237

1 13/37

1886

T

Útivázlatok Németországból IV. rész

Dr. Petheő

4434

16,133–144

289

303

14 15/37

1886

R

Kiss János és Palmer Mátyás (szerk.): Bölcseleti folyóirat

Dr. Pethő

4436

311

312

1 29/37

1886

R

Charles de Smedt: Des devoirs des écrivains catholiques dans les controverses contemporaines

Dr. Pethő

4451

383

386

2 15/37

1886

T

Útivázlatok Németországból V. rész

Dr. Petheő

4484

16,144–157

530

545

16

1886

R

Georg Heckner: Praktisches Handbuch der kirchlichen Baukunst

Dr. Pethő

4485

546

550

4 7/37

1886

R

Casus consientiae his praesertim temporibus accomodati propositi ac resoluti Cura et Studio

Dr. Pethő

4486

550

553

3 29/37

1886

R

Johann Dosenbach: Szent József, amint Őt a Szent Evangélium elénk állítja, vagy Sz. József tisztelete márczius havában

Dr. Pethő

4487

554

554

1

1886

R

Johann Diefenbach: Der Hexenwahn vor und nach der Glaubensspaltung in Deutschland

Dr. Petheő

4497

625

628

3 18/37

1886

R

Christian Pesch: Der Gottesbegriff in den heidnischen Religionen des Alterthums

Dr. Petheő

4512

708

710

2 5/37

1886

R

Josef Bautz: Weltgericht und Weltende

Dr. Petheő

4513

711

712

2

1886

T

Lehet e két órakor délután a matutinumot és laudest anticipálni?

Dr. Petheő

4529

801

814

13 15/37

1887

E

Programmunk

Dr. Prohászka Ottokár

4561

3

10

8

1887

T

A theológiai tanulmányok reformjáról szemináriumainkban I. rész

Dr. Pethő

4562

11

24

14

1887

T

A Collegium Germanico–Hungaricumban I. rész

Dr. Pethő

4565

16,158–171

45

61

16 18/37

1887

R

Margaret Howitt: Friedrich Overbeck. Sein Leben und Schaffen

Dr. Pethő

4568

68

69

33/37

1887

R

Anton de Waal: Roms Katakomben und Pastor Rönneke

Dr. Pethő

4569

69

69

28/37

1887

R

Thoma Maria Leikes: Rosa Aurea. De Sacratissimo B. Mariae v. Rosario

Dr. Pethő

4570

70

70

31/37

1887

T

A theológiai tanulmányok reformjáról szemináriumainkban II. rész

Dr. Pethő

4584

81

100

19 22/37

1887

R

Franz Morgott: Der Spender der heiligen Sacramente nach der Lehre des heiligen Thomas von Aquin

Dr. Pethő

4590

150

155

4 21/37

1887

R

J. Mach: Die Willensfreiheit des Menschen

Dr. Pethő

4602

213

216

3 10/37

1887

R

Gabriel Jogand Pagé [Taxil Leo]: Die Drei-Puncte-Brüder

Dr. Pethő

4603

216

217

33/37

1887

R

Franco Giuseppe: Die Geister des Finsterniss

Dr. Pethő

4604

217

218

33/37

1887

R

Joseph Schneider: Manuale Sacerdotum

Dr. Pethő

4605

218

219

1 4/37

1887

T

A Collegium Germanico–Hungaricumban II. rész

Dr. Pethő

4620

16,171–180

272

283

11 21/37

1887

T

A szajkók

Dr. Pethő

4652

20,82–88

444

452

8 8/37

1887

R

Albert Werfer: Edelreben im Weinberge der Kirche

Dr. Pethő

4655

468

470

2 4/37

1887

R

Moritz Meschler: Die Gabe des heiligen Pfingstfestes. Betrachtungen über den hl. Geist

Dr. Pethő

4669

537

540

3

1887

R

Anton de Waal (szerk.): Römische Quartalschrift für christliche Altertumskunde und Kirchengeschichte

Dr. Pethő

4672

546

547

1 14/37

1887

R

Johannes Janssen: L’ Allemagne à la fin du moyen âge

Dr. Pethő

4673

547

548

36/37

1887

T

A Collegium Germanico–Hungaricumban III. rész

Dr. Pethő

4686

16,180–190

596

608

12 12/37

1887

T

A Collegium Germanico–Hungaricumban IV. rész

Dr. Pethő

4700

16,190–201

682

695

12 35/37

1887

R

Csernoch János: A halottégetésről

Dr. Pethő

4705

708

709

1 26/37

1887

R

Leo Taxil [Gabriel Jogand Pagé] (ford. Csápori Gyula):Taxil Leo volt szabadgondolkozónak önvallomásai

Dr. Pethő

4706

709

711

1 28/37

1887

T

A Collegium Germanico–Hungaricumban V. rész

Dr. Pethő

4716

16,201–214

743

759

15 36/37

1887

R

Breviarium Romanum

Dr. Pethő

4721

789

791

1 23/37

1887

T

A Collegium Germanico–Hungaricumban VI. rész

Dr. Pethő

4733

16,214–223

840

852

11 12/37

1887

T

Mit hirdet a Sz. Péter-téri Obeliszk?

Dr. Pethő

4748

12,205–216

882

897

15 9/37

1887

T

A Collegium Germanico–Hungaricumban VII. rész

Dr. Pethő

4750

16,223–236

914

930

16 3/37

1887

R

Füssy Tamás: XIII. Leó pápa élete

Dr. Pethő

4752

944

945

1 17/37

1888

T

Kicsoda Krisztus az ember fia? I. rész

Dr. Pethő

4761

15,49–60

3

17

14 27/37

1888

R

Ratzinger György: Az egyházi szegényápolás története

Dr. Pethő

4765

47

52

5 7/37

1888

R

Sándorffy Nándor: Gondolkodástan

Dr. Pethő

4768

61

64

2 31/37

1888

T

Protestáns szerénység

Dr. Pethő

4807

20,88–94

224

230

6 3/37

1888

R

Csernik Alajos: Anyagrendszer erők nélkül

Dr. Pethő

4808

230

234

3 23/37

1888

T

Kicsoda Krisztus az ember fia? II. rész

Dr. Pethő

4828

15,60–71

321

336

15 9/37

1888

T

A Collegium Germanico–Hungaricumban VIII. rész

Dr. Pethő

4830

16,236–252

353

372

19 22/37

1888

R

August Stöhr: Handbuch der Pastoralmedicin mit besonderer Berücksichtigung der Hygienie

Dr. Pethő

4835

390

392

1 31/37

1888

R

Fischer Lajos: Lelki gyakorlatok kézikönyve

Dr. Pethő

4836

392

393

1 3/37

1888

T

Kicsoda Krisztus az ember fia? III. rész

Dr. Pethő

4849

15,71–86

415

433

17 33/37

1888

T

Magyar hittani ujdonság

Dr. Pethő

4851

442

447

4 34/37

1888

T

Kicsoda Krisztus az ember fia? IV. rész

Dr. Pethő

4861

15,86–96

481

494

13 19/37

1888

R

K. A.: Az öt boldog angol vértanú Jézus-Társaságából; Franz Seraph Hattler (ford. Bányik Ignácz): Jézus édes szive, vagyis Jézus szentséges szive tiszteletének története, mivolta és áldásai

Dr. Pethő

4868

544

545

1 7/37

1888

T

A Collegium Germanico–Hungaricumban IX. rész

Dr. Pethő

4883

16,252–258

603

609

6 12/37

1888

R

Doctor Romanus [Winkler József]: A mi dekatholizált egyetemünk

Dr. Pethő

4887

631

633

1 36/37

1888

R

Albert Maria Weiss: Apologie des Christenthums vom Standpunkte der Sitte und Cultur, I. kötet

Dr. Pethő

4929

873

876

3 6/37

1888

T

A Collegium Germanico–Hungaricumban X. rész

Dr. Pethő

4937

16,258–271

925

941

16 18/37

1889

T

Afrikába…….! I. rész

Dr. Pethő

4945

20,181–192

4

19

16

1889

R

Petri Einig: Tractatuss de SS. Eucharistiae Mysterio in auditorum usum exaratus

Dr. Pethő

4952

56

57

29/37

1889

T

Afrikába…….! II. rész

Dr. Pethő

4962

20,192–202

113

124

11 18/37

1889

R

Új katholikus folyóirataink: Egyházi Közlöny, Magyar Szemle

Dr. Pethő

4970

151

153

1 15/37

1889

R

Babik József: A Szenvedő Jézus Győzelemjelvényei. Nagyböjti beszéd-sorozat

Dr. Pethő

4985

234

234

31/37

1889

R

Kalocsai jezsuiták havi folyóiratai: Jézus Szentséges Szívének Hirnöke, Szűz Mária Virágos Kertje, Hitvédelmi Folyóirat

Dr. Pethő

4999

309

312

3 19/37

1889

R

Kánter Károly: A Budapesti katholikus kör és társadalmi jelentősége

Dr. Pethő

5015

387

388

1 28/37

1889

R

Kiss János (szerk.): Bölcseleti folyóirat, IV. évf., I. füzet

Dr. Pethő

5017

391

392

35/37

1889

R

Freppel Károly (ford. Csápori Gyula): Az 1789-iki franczia forradalom századik évfordulójára

Dr. Pethő

5018

392

395

2 7/37

1889

T

Ázsiai tünetek – Fiuméban

Pethő R.

5066

20,94–99

659

665

6 19/37

1889

R

F. Duilhé de Saint Projet: Apologie des Christenthums auf dem Boden der empirischen Forschung

Pethő R.

5071

714

717

3 10/37

1889

T

Nendtwich Károly úrnak

Pethő R.

5078

hasonló írás: 14,120–131

739

748

9 23/37

1889

R

Appendix ad Officia votiva

Pethő R.

5100

875

876

21/37

1889

R

George Heser: Vitae D. N. S. C. Monotessaron Evangelicum

Pethő R.

5101

876

877

34/37

1889

T

Boldog új évet a magyar theológiának!

Pethő R.

5109

20,240–245

891

897

5 33/37

1890

T

Apró pénzre váltott theologia. I. rész. Az isteni tudás

Dr. Pethő R.

5133

15,97–110

3

21

18 24/37

1890

T

Nem tagadják, hogy halhatatlanok vagyunk I. rész

Dr. Pethő

5135

20,99–110

41

53

12 29/37

1890

R

Camille Flammarion: Uranie

Dr. Pethő

5137

63

66

2 34/37

1890

R

G. de Beugny d’Haguerre (ford. Rada István): Egy jezsuita regénye

Dr. Pethő R.

5139

68

69

1 19/37

1890

T

Apró pénzre váltott theologia. II. rész. Az isteni mérhetetlenség

Dr. Pethő R.

5147

15,111–122

81

96

15 21/37

1890

T

Nem tagadják, hogy halhatatlanok vagyunk II. rész

Dr. Pethő

5149

20,110–120

103

115

12 1/37

1890

R

Franz Hattler: Das blutige Vergissmeinnicht oder der hl. Kreuzweg des Herrn

Dr. Pethő

5152

142

143

1 8/38

1890

T

Isten létének érvei. I. rész. Cosmologikus érvek

Pethő R.

5158

1,10–28

171

193

22 11/37

1890

R

Sándorffy Nándor: Istentan

Pethő R.

5161

226

227

1 24/37

1890

T

Theismus és atheismus

dr. Pethő R.

5173

1,5–9

265

270

5 11/37

1890

R

Kiss János: Hittudományi Folyóirat, 1. évf., 1. füzet

Dr. Pethő

5177

307

307

21/37

1890

R

Émile Bougaud: Szent Mónika élete

Dr. Pethő

5178

307

308

17/37

1890

R

Alban Stolz: A Mi Atyánk; Abt: Keresztuti ájtatosság

Dr. Pethő

5179

308

309

33/37

1890

T

Isten létének érvei. II. rész. Cosmologikus érvek

Pethő R.

5192

1,28–51

332

359

27 9/37

1890

T

Isten létének érvei. III. rész. Kant ellenvetései a fölhozott kozmologikus érvek ellen

Pethő R.

5202

1,51–73

426

452

25 26/37

1890

T

Isten létének érvei. IV. rész. A Pantheismus állásfoglalása a kozmologikus érvekkel szemben

Pethő R.

5214

1,73–92

503

524

21 22/37

1890

T

Isten létének érvei. V. rész

Pethő R.

5229

1,92–101

581

594

12 20/37

1890

T

Isten létének érvei. VI. rész

Pethő R.

5242

1,101–127

663

693

31

1890

T

Modern természettudomány magyar attilában I. rész

Dr. Pethő

5254

1,128–148

729

752

23 19/37

1890

T

Adhat-e az Isten esőt az imádkozónak?

Dr. Pethő

5257

1,201–208

759

768

9 17/37

1890

R

Nemes Antal: A Jézus szent Szive ájtatosság

Dr. Pethő

5262

776

779

2 25/37

1890

T

Modern természettudomány magyar attilában II. rész

Dr. Pethő

5273

1,148–163

838

855

17 19/37

1890

R

Dre Francisco Egger: Enchiridion theologiae dogmaticae specialis

Dr. Pethő

5293

937

939

2 2/37

1890

R

Horváth Zoltán: Ekuador vértanuja

Dr. Pethő

5294

939

940

24/37

1891

T

A Darwinizmus I. rész

Dr. Pethő

5309

1,164–181

42

62

21

1891

T

A Darwinizmus II. rész

Dr. Pethő

5320

1,182–200

114

136

21 33/37

1891

R

Jos. Dahlmann: Die Sprachkunde und die Missionen. Ein Beitrag zur Charakteristik der älteren kath. Missionsthätigkeit (1500–1800)

Dr. Pethő

5357

310

312

2 20/37

1891

T

Szent Alajos. 1591–1891

Dr. Pethő

5386

12,168–180

401

417

17

1891

R

Albert Maria Weiss: Apologie des Christenthums vom Standpunkte der Sitte und Cultur, III. kötet

Dr. Pethő

5437

690

695

4 23/37

1891

R

Kempis Tamás (ford. Dr. Nogáll János): Krisztus követéséről

Dr. Pethő

5438

695

696

1

1891

T

Gibbon Ede és a kereszténység gyors terjedésének okai I. rész

Dr. Pethő

5459

761

770

9 6/37

1891

T

Gibbon Ede és a kereszténység gyors terjedésének okai II rész

Dr. Pethő

5481

855

864

8 29/37

1891

R

Melchior Hausherr: Compendium Ceremoniarum Sacerdoti et ministris Sacris observandarum in sacro ministerio

Dr. Pethő

5486

870

870

1

1891

R

Pámer László: A Jézus Társasági szentek és boldogok tisztelete

Dr. Pethő

5496

939

940

1 14/37

1892

R

Theophilus Klinda: Vademecum Liturgicum continens expositionem rubricarum missalis romani

Dr. Pethő

5509

56

59

2 33/37

1892

R

Osvald Richard: Knižmica Katechetska

Dr. Pethő

5527

137

137

29/37

1892

T

Tájékozásul az elkeresztelési ügyben

Dr. Pannonius

5567

241

283

42 7/37

1892

R

Nikolaus Gihr: Das heilige Messopfer dogmatisch, liturgisch und ascetisch erklärt

Dr. Pethő

5572

311

312

32/37

1892

R

Moritz Meschler: Die Gaben des heiligen Pfingstfestes

Dr. Pethő

5590

385

387

1 22/37

1892

T

Schmitt Jenő Krisztus istenségéről

Dr. Pethő

5600

20,120–135

405

423

18 14/37

1892

T

Harcz a félszegségek ellen

Dr. Pethő

5621

5,259,275

481

502

22

1892

R

Kraffszky József: A kisdedóvás és Fröbel kisdednevelési rendszere

Pethő

5681

776

782

5 21/37

1892

R

Albert Maria Weiss: Apologie des Christenthums vom Standpunkte der Sitte u. Cultur, IV. kötet

Dr. Pethő

5685

785

788

3 19/37

1892

R

Vercruysse Bruno–Tóth Mike: Új és gyakorlati elmélkedések a mi Urunk Jézus Krisztus életéből, az év minden napjára

Dr. Pethő

5686

788

789

1

1892

R

Dosenbach István–Lessenyey Ferenc: November hava a tisztítóhelyen szenvedő lelkek emlékének szentelve

Dr. Pethő

5687

789

790

21/37

1892

R

Karl Racke: Die Verwaltung des Predigtamtes

Dr. Pethő

5723

931

932

1 6/37

1893

R

Hock János: Imakönyv

Dr. Pethő

5749

55

57

2 10/37

1893

T

XIII. Leo pápa püspöki jubileumára

Dr. Pethő

5776

12,224–243

81

107

27

1893

R

Majer István: Cruces artificiales. Mille sextum

Dr. Pethő

5783

153

154

1 17/37

1893

R

Ambrus József: Az 1848- és 1849-ik évi szabadságharczban résztvett római és görög katholikus paphonvédek albuma

Dr. Pethő

5796

230

232

1 15/37

1893

R

Fényi Gyula: A nap protuberancziái

Dr. Pethő

5816

312

315

2 16/37

1893

T

Az uj szekta

Dr. Pethő

5825

11,1–22

335

362

27 18/37

1893

T

A zsidó recepció a morális szempontjából

Dr. Pethő

5848

22,1–14

414

429

16

1893

T

A katholikusok teendői magyarországon

Dr. Pethő

5864

20,1–9

481

492

11 14/37

1893

R

Ignazio M. Minasi: La Dottrina del Signore pei Dodici Apostoli bandita alle genti detta la Dottrina dei Dodici Apostoli

Dr. Pethő

5910

688

692

3 19/37

1893

R

J. Roussel: Directorium Asceticum

Dr. Pethő

5915

703

704

1 16/37

1893

T

Az ősegyház szervezete I. rész

Dr. Pethő

5930

15,123–138

721

741

21

1893

R

Dudek János: A keresztény vallás apologiája

Dr. Pethő

5934

783

786

2 33/37

1893

T

Az ősegyház szervezete II. rész

Dr. Pethő

5946

15,138–147

801

812

12

1893

R

Sullay Rezső: Az evangelista munkája. Példákkal fűszerezett dogmatikus egyházi beszédek (I. köt. I. rész: Karácsonyi ünnepkör)

P. R.

5956

847

848

1 9/37

1893

T

Az ősegyház szervezete III. rész

Dr. Pethő

5982

15,147–156

881

893

12 19/37

1894

T

Mi az a socziális kérdés?

Dr. Pethő

5997

11,23–39

3

25

22 14/37

1894

R

Ignatius Schmitz: De effectibus Sacramenti extremae unctionis

Dr. Pethő

6003

64

66

1 28/37

1894

R

Pázmány Péter: Keresztény imádságos könyv

Dr. Pethő

6024

144

145

1 6/37

1894

R

Sullay Rezső: Az evangelista munkája. Példákkal fűszerezett dogmatikus egyházi beszédek (I. köt. II. rész: Husvéti ünnepkör)

Dr. Pethő

6025

145

145

27/37

1894

T

A papság föladata a szocziális kérdések körül

Dr. Pethő

6044

11,40–51

161

176

15 20/37

1894

T

Az anarkia logikája

Dr. Pethő

6094

11,52–59

321

331

10 20/37

1894

R

Balogh Ferenc: Dogma-történelmi mozzanatok a német hittudósok körében a 18. és 19. században

Dr. Pethő

6098

378

380

2 13/37

1894

R

Sullay Rezső: Az evangelista munkája. Példákkal fűszerezett, dogmatikus, egyházi beszédek (II. köt. I. rész: Pünkösdi ünnepkör)

Dr. Pethő

6127

463

464

1 4/37

1894

T

Keresztény szoczialista akczió

Dr. Pethő

6138

11,60–74

481

499

19

1894

R

L. B. Hellenbach: Die Lösung der socialen Frage

Dr. Pethő

6178

697

702

5 11/37

1894

R

Jirmejahu dem Kleinen: Ernste Thatsachen. Offener Brief an Wener-packt és H. Haug: Auch ein Kulturbild

Dr. Pethő

6180

704

705

1 20/37

1894

T

Samassa érsek beszédének filozofiája

Dr. Pethő

6195

20,154–165

733

746

13 5/37

1894

T

Új katholikus napilap?

Dr. Pethő

6199

773

775

2 7/37

1894

R

Rudolf Meyer: Der Capitalismus fin de siècle

Dr. Pethő

6200

776

780

5

1894

R

Henry Varley: Der Fluch der Mannheit

Dr. Pethő

6202

783

785

2 2/37

1894

R

Sullay Rezső: Az Evangélista Munkája. Példákkal fűszerezett dogmatikus egyházi beszédek. (II. köt. II. rész: Pünkösdi ünnepkör)

Dr. Pethő

6210

795

796

26/37

1894

R

Christianus Pesch: Praelectiones Dogmaticae, I. kötet

Dr. Pethő

6220

858

860

1 31/37

1894

R

Balogh Ferenc: Kellő világítás Kanyaró Ferencz unitárius történetéhez

Dr. Pethő

6239

962

963

1 22/37

1894

R

Charles Dickens: Az elátkozott. Karácsonyi rege (ford. Mutschenbacher Gyula)

Dr. Pethő

6240

963

964

28/37

1895

T

Sz. Ignácz lelki gyakorlatainak szelleme I. rész

Dr. Pethő

6251

8,259–277

22

43

21 2/37

1895

R

A. Steinhuber: Geschichte des Collegium Germanicum–Hungaricum in Rom

Dr. Pethő

6253

49

56

6 25/37

1895

T

Sz. Ignácz lelki gyakorlatainak szelleme II. rész

Dr. Pethő

6266

8,277–291

123

139

17

1895

R

Székely István: Erő és anyag

Dr. Pethő

6270

148

150

2 17/37

1895

T

Sz. Ignácz lelki gyakorlatainak szelleme III. rész

Dr. Pethő

6283

8,291–308

192

212

20 14/37

1895

T

Nemzetgazdaság és coelibatus

Dr. Pethő

6304

270

299

29

1895

T

Kell-e mégis csak a coelibatus?

Dr. Pethő

6318

345

360

16

1895

R

Christianus Pesch: Praelectiones Dogmaticae, II. kötet

Dr. Pethő

6343

469

471

1 28/37

1895

R

Anton Koch: Der heilige Faustus

Dr. Pethő

6356

529

531

2 10/37

1895

T

Sz. Ignácz lelki gyakorlatainak szelleme IV. rész

Dr. Pethő

6374

8,308–322

595

611

17

1895

T

Egy eszme, egy férfiú

Dr. Pethő

6408

12,261–272

736

749

13 11/37

1895

T

Az improduktiv szellemi munka

Dr. Pethő

6421

11,75–87

801

817

17

1895

R

Szilvek Lajos: Darwin állatpsychologiája

Dr. Pethő

6432

873

874

1 15/37

1895

R

Christianus Pesch: Praelectiones Dogmaticae, III. kötet

Dr. Pethő

6433

875

876

1 28/37

1895

R

Charles Dickens: Válogatott elbeszélések (ford. Mutschenbacher Gyula)

Dr. Pethő

6445

943

944

32/37

1895

R

Bollo Henrik: A Kálvária tragédiája (ford. Schmiedt Ferenc)

Dr. Pethő

6447

946

947

27/37

1895

R

Kiss János (szerk.): Bölcseleti Folyóirat

Dr. Pethő

6450

950

951

28/37

1896

T

A tradiczió elve nemzetben s egyházban

Dr. Pethő

6471

10,13–34

81

110

29 14/37

1896

R

Guy de Pierrefeu: Le Clergé Fin de Siècle

Dr. Pethő

6488

230

231

1 25/37

1896

R

Joseph Stilger: Kleines Ablassbuch

Dr. Pethő

6502

305

307

1 28/37

1896

R

Menyhárth László – Fényi Gyula: Meteorologische Beobachtungen

Dr. Pethő

6506

313

314

1 4/37

1896

R

Franz von Hummelauer: Meditationum et Contemplationum S. Ignatii de Loyola Puncta

Dr. Pethő

6530

372

373

1 10/37

1896

T

Tájékoztatásul a modern természettudományban

Dr. Pethő

6544

15,157–166

452

463

10 22/37

1896

R

Josef Ernst: Die Lehre des hl. Paschasius Radbertus von der Eucharistie

Dr. Pethő

6580

608

611

2 26/37

1896

R

Vucskics Gyula: Munkabér és sztrájk

Dr. Pethő

6582

611

613

1 7/37

1896

R

Karl Marx: Das Kapital, III. kötet. 1. rész

Dr. Pethő

6584

613

618

4 15/37

1896

R

Julius Stern: Der „historische Materialismus” und die „Theorie des Mehrwerchs”

Dr. Pethő

6596

690

693

2 32/37

1896

T

A szociálista theoria hadi állása

Dr. Pethő

6617

11,107–127

721

747

27

1896

T

A magyar egyház sebei

Dr. Pethő

6639

20,9–27

801

825

25

1896

R

Karl Marx: Das Kapital, III. kötet. 2. rész

Dr. Pethő

6645

859

862

2 35/37

1896

R

Victor Cathrein: Kirche und Volksschule mit besonderer Berücksichtigung Preussens

Dr. Pethő

6647

863

865

1 35/37

1896

R

Thomas von Villanova, Ein Büchlein von der göttlichen Liebe

Dr. Pethő

6649

867

867

22/37

1896

R

Causette: Manresa für Priester, 2. kötet

Dr. Pethő

6651

868

869

26/37

1896

R

Vezérkönyvecske a szent szertartásokhoz

Dr. Pethő

6652

869

869

16/37

1896

T

A liberálizmus utópia

Dr. Pethő

6662

10,1–12

881

896

15 18/37

1896

R

Charitas. Zeitschrift für die Werke der Nächstenliebe –Monatschrift für christliche Social-Reform

Dr. Pethő

6667

935

937

1 10/37

1896

R

Astronomische Nachrichten

Dr. Pethő

6669

938

940

1 24/37

1897

R

Christianus Pesch: Praelectiones Dogmaticae, IV. kötet

Dr. Pethő

6686

51

55

3 34/37

1897

R

Anton de Waal: Der Campo Santo der Deutschen zu Rom

Dr. Pethő

6690

57

60

2 29/37

1897

T

Fractio panis

Dr. Pethő

6701

15,167–178

81

95

15

1897

R

Suitbert Bäumer: Geschichte des Breviers

Dr. Pethő

6708

138

143

5 23/37

1897

R

Christianus Pesch: Praelectiones Dogmaticae, VI. kötet

Dr. Pethő

6709

143

145

1 15/37

1897

R

Johannes Baptist Sasse: Institutiones theologicae de Sacramentis Ecclesiae

Dr. Pethő

6727

220

222

2 10/37

1897

R

Nogáll János: A szentek tudománya, kispapoknak és misés papoknak

Dr. Pethő

6749

313

314

1 10/37

1897

T

Az egyház demokrácziája

Dr. Pethő

6756

10,35–49

321

339

19

1897

R

Georgius T. Turchányi: Tabellae chronographicae ad soloenda diplomatum data

Dr. Pethő

6766

385

386

30/37

1897

R

Demény Dezső: Alapvető hittan középiskolák használatára

Dr. Pethő

6781

442

444

1 17/37

1897

T

Az autonomiai mozgalmak psychologiája

Dr. Pethő

6793

10,50–63

481

498

17 17/37

1897

R

Székely István: Ösztön és ész. Az állat és ember összehasonlító psychologiája

Dr. Pethő

6814

632

636

4 13/37

1897

R

Christianus Pesch: Praelectiones Dogmaticae, VII. kötet

Dr. Pethő

6824

690

693

3

1897

T

Marx Károly nemzetgazdasági alapelvei I. rész

Dr. Pethő

6846

11,128–141

744

760

15 35/37

1897

R

Majunke Pál: A porosz-német kulturharcz története, I. kötet

Szerk.

6849

783

785

2 26/37

1897

R

Franciscy Lajos: A keresztény erények

Dr. Pethő

6849b

786

788

3

1897

T

Marx Károly nemzetgazdasági alapelvei II. rész

Dr. Pethő

6854

11,141–153

817

832

14 30/37

1897

R

Henry Manning: Neun Hindernisse der Verbreitung der kath. Kirche in England

Dr. Pethő

6858

849

850

2

1897

R

F. X. Funk: Kirchengeschichtliche Abhandlungen u. Untersuchungen

Dr. Pethő

6859

851

852

1 16/37

1897

R

Christianus Pesch: Praelectiones Dogmaticae, V. kötet

Dr. Pethő

6881

944

947

2 30/37

1898

T

Az egyház veszélyeztetett szabadsága I. rész

Dr. Pethő

6889

20,28–41

5

23

17 33/37

1898

T

Az egyház veszélyeztetett szabadsága II. rész

Dr. Pethő

6911

20,41–52

81

96

15 11/37

1898

T

Az egyház veszélyeztetett szabadsága III. rész

Dr. Pethő

6926

20,52–59

161

171

10 14/37

1898

R

Nikolaus Gihr: Die heiligen Sakramente der kath. Kirche

Dr. Pethő

6951

289

292

2 15/37

1898

R

Hermann Habenicht: Grundriss einer exakten Schöpfungsgeschichte

Dr. Pethő

6953

293

294

1 27/37

1898

R

Ph. Benoist: Die Lehre vom Staat

Dr. Pethő

6955

295

298

3 10/37

1898

T

Hiveket az egyháznak!

Dr. Pethő

6962

20,60–70

321

335

14 10/37

1898

R

Herman Schell: Katholische Dogmatik

Dr. Pethő

6971

386

391

5 24/37

1898

R

Demény Dezső: Ágazatos hittan a középiskolák felsőbb osztályai számára

Dr. Pethő

6979

462

463

1 18/37

1898

R

Alexander Baumgartner: Geschichte der Weltliteratur

Dr. Pethő

6995

537

542

5

1898

R

Horváth Győző: A szentmiseáldozat gyümölcseiről

Dr. Pethő

6997

543

545

2 23/37

1898

R

Kozáry Gyula: Wundt rendszerének ismertetése és kritikája

Dr. Pethő

7022

689

693

3 28/37

1898

R

Christianus Pesch: Praelectioncs dogmaticae, VIII. kötet

Dr. Pethő

7023

693

696

3 23/37

1898

R

Matthias Joseph Scheeben – Leonhard Atzberger: Handbuch der katholischen Dogmatik, IV. kötet

Dr. Pethő

7024

697

699

2 23/37

1898

T

A pénzgazdaság tarthatatlansága I. rész

Dr. Pethő

7035

11,182–193

721

735

15

1898

R

Mutschenbacher Gyula: T. Lucretius Carus de rerum natura cz. tanító költeménye

Dr. Pethő

7040

786

788

2

1898

R

Fejér Gerő: A bűnök megkülönböztetése faj és szám szerint

Dr. Pethő

7045

792

794

2 19/37

1898

R

Tóth Mike: Hajdan és most Jézus Szent Szivének tisztelete Magyarországon

Dr. Pethő

7046

795

795

1

1898

T

A pénzgazdaság tarthatatlansága II. rész

Dr. Pethő

7050

11,193–206

801

818

18

1898

T

A pénzgazdaság tarthatatlansága III. rész

Dr. Pethő

7069

11,206–216

881

894

14

1898

R

Huttkay Lipót: Samassa, a politikus

Dr. Pethő

7077

936

941

4 19/37

1898

R

Kováts Sándor: Hitvédelem és alapvető hittan, I. kötet

Dr. Pethő

7078

941

947

6 26/37

1898

R

Szemző János: Az igazság világossága. Hitvédelmi népirat

Dr. Pethő

7079

948

948

17/37

1898

R

Hennig Alajos: A három kassai vértanú, Kőrösy Márk, Pongrácz István és Grodeczky Menyhért élete és szenvedése

Dr. Pethő

7080

948

949

34/37

1898

E

Felhivás előfizetésre a „Magyar Sion” 1899. évi, XXXVII. évfolyamára

Dr. Prohászka Ottokár

7084

953

954

2

1899

T

Mire kell ma a theologiában súlyt fektetni? I. rész

Pethő dr.

7087

15,179–195

24

43

18 23/37

1899

R

Johannes Baptist Sasse – Augustini Lehmkuhl: Institutiones theologicae de Sacramentis Ecclesiae, II. kötet

Dr. Pethő

7088

43

45

2 14/37

1899

T

Mire kell ma a theologiában súlyt fektetni? II. rész

Pethő dr.

7107

15,195–203

104

113

10

1899

R

Zubriczky Aladár: A szándék szerepe a hitéletben

Pethő dr.

7110

134

137

2 9/37

1899

R

Baudon-Pesch: Keresztény élet vagy: kisebb tökéletlenségek

Pethő dr.

7115

150

151

1 10/37

1899

R

Sankovics Ignácz: A papság és a mai társadalom

Pethő dr.

7119

155

159

3 26/37

1899

T

Mire kell ma a theologiában súlyt fektetni? III. rész

Pethő dr.

7122

15,203–221

166

188

21 26/37

1899

R

Dvoreczky János: Krisztus keresztje és a vörös szocziálizmus

Pethő dr.

7128

222

224

1 20/37

1899

R

Camus János Péter: Salezi sz. Ferencz szelleme

Pethő dr.

7129

224

224

15/37

1899

T

Mire kell ma a theologiában súlyt fektetni? IV. rész

Pethő dr.

7159

15,221–235

329

345

16 12/37

1899

R

Theophil Hubert Simar: Lehrbuch der Dogmatik

Pethő dr.

7174

455

458

4

1899

R

Christianus Pesch: Praelectiones Dogmaticae, IX. kötet

Pethő dr.

7175

459

460

1 15/37

1899

R

Marton József: Magyar Voltaire, magyar encziklopédisták

Pethő dr.

7213

704

707

2 31/37

1899

R

Horváth Győző: Római úti emlékek

Pethő dr.

7236

788

790

1 25/37

1899

T

A XX. század szocziális irányzata I. rész

Pethő dr.

7244

5,239–256

843

863

19 30/37

1899

R

Romaisz Ferencz: A népmissiók kézikönyve. A világi papság által vezetett missiók számára

Pethő dr.

7249

872

874

2 22/37

1899

T

A XX. század szocziális irányzata II. rész

Pethő dr.

7256

901

921

20 14/37

1899

R

Selma Lagerlöf: Die Wunder der Antichrists

Pethő dr.

7259

932

935

3 3/37

1900

T

Modern geologia. I. rész

Pethő dr.

7279

3,6–23

41

60

20

1900

T

Modern geologia. II. rész

Pethő dr.

7293

3,23–44

112

134

22 18/37

1900

T

Modern geologia. III. rész

Pethő dr.

7302

3,44–60

205

223

19

1900

T

Modern geologia. IV. rész

Pethő dr.

7316

3,60–92

260

297

36 15/37

1900

T

Modern geologia. V. rész

Pethő dr.

7336

3,93–104

372

386

13 12/37

1900

T

Modern geologia. VI. rész

Pethő dr.

7351

3,104–121

441

461

20 21/37

1900

T

Modern geologia. VII. rész

Pethő dr.

7359

3,122–138

503

523

19 22/37

1900

T

Modern geologia. VIII. rész

Pethő dr.

7371

3,139–153

576

592

17

1900

T

Modern geologia. IX. rész

Pethő dr.

7380

3,153–170

681

700

19 5/37

1900

T

Modern geologia. X. rész

Pethő dr.

7389

3,170–185

766

784

17 25/37

1900

R

Laurentio Janssens: Summa Theologica, ad modum commentarii in Aquinatis Summam praesentis aevi Studiis aptatam, I–II. kötet

Pethő dr.

7390

784

788

4 9/37

1900

T

A geologiai katasztrófák és a vízözön. I. rész

Pethő dr.

7403

3,186–205

826

848

22 23/37

1900

R

Albert Ehrhard: Strassburger Theologische Studien. Die altchristliche Litteratur und ihre Erforschung von 1884–1900

Pethő dr.

7404

848

854

5 12/37

1900

T

A geologiai katasztrófák és a vízözön. II. rész

Pethő dr.

7424

3,205–235

900

935

35 26/37

1901

E

Beköszöntő az új évfolyamba

–

7435

3

6

3 23/37

1901

T

Föld és élet

Pethő dr.

7437

3,236–250;

4,13–24

17

46

30

1901

T

Égi világok

Pethő dr.

7456

4,1–12;

4,25–34

116

139

24

1901

T

Fejlődő világok. 1. rész

Pethő dr.

7473

4,34–47

205

220

15 18/37

1901

R

P. Sancto Schiffini: Tractatus de divina gratia

Pethő dr.

7474

221

223

2 29/37

1901

R

Laurentio Janssens: Summa Theologica, ad modum commentarii in Aquinatis Summam praesentis aevi studiis aptatam. Tomus III. Tract. De Deo Trino

Pethő dr.

7475

223

227

3 18/37

1901

R

Otto Hamann: Entwicklungslehre und Darwinismus. Eine kritische Darstellung der modernen Entwicklungslehre und ihrer Erklärungsversuch mit besonderer Berücksichtigung der Stellung des Menschen in der Natur

Pethő dr.

7476

227

230

2 28/37

1901

R

Marton József: Magyar Voltaire, magyar enczyklopedisták. Irodalomtörténeti korrajz

Pethő dr.

7477

230

232

2 31/37

1901

T

Fejlődő világok. 2. rész

Pethő dr.

7484

4,47–59

267

281

14 5/37

1901

T

Ember és evoluczió

Pethő dr.

7503

4,60–77

337

358

21 4/37

1901

R

M. J. Scheeben: Handbuch der katholischen Dogmatik. 4. Bd.

Pethő dr.

7506

387

389

2 3/37

1901

T

A föld korszakai. 1. rész

Pethő dr.

7519

4,78–101

430

457

27 7/37

1901

T

A föld korszakai. 2. rész

Pethő dr.

7529

4,101–121

521

545

23 18/37

1901

T

A föld korszakai. 3. rész

Pethő dr.

7544

4,121–148

593

624

32

1901

T

A mózesi teremtés-történetnek értelme. 1. rész

Pethő dr.

7557

4,149 –163

691

708

17 5/37

1901

T

A mózesi teremtés-történetnek értelme. 2. rész

Pethő dr.

7567

4,164–173;

4,177–182

762

779

18

1901

R

Hudyma Emil: A virágok és rovarok kölcsönöségének titkai. A tanuló ifjúság számára

Pethő dr.

7577

789

791

1 18/37

1901

R

Még egyszer a Fonyó Pál képes elemi katekizmusáról

Szerk.

7578

791

793

2 11/37

1901

T

A modern ember vallásossága

Pethő dr.

7583

4,184–202

821

842

21 13/37

1901

R

Wilhelm Götzmann: Die Eucharistische Opfer nach der Lehre der älteren Scholastik. Eine dogmengeschichtliche Studie

Pethő dr.

7586

860

862

3

1901

R

Michael Buchberger: Die Wirkungen des Bussakramentes nach der Lehre des hl. Thomas v. Aquin

Pethő dr.

7592

871

875

4 6/37

1901

R

Christian Pesch: Theologische Zeitfragen . 2. Folge

Dr. Pethő

7603

940

942

2 11/37

1901

R

Laurentio Janssens: Summa Theologica, ad modum Commentarii in Aquinatis Summam praesentis aevi studiis aptatam. Tomus V. Tract. De Deo Homine

Dr. Pethő

7605

943

946

2 23/37

1902

R

Markus Siebengartner: Schriften und Einrichtungen zur Bildung der Geistlichen

Dr. Pethő

7640

143

145

2 4/37

1902

T

Két világnézet. 1. rész

Pethő dr.

7696

5,9–28

437

458

21 18/37

1902

T

Két világnézet. 2. rész

Pethő dr.

7714

5,29–55

485

514

28 31/37

1902

T

Két világnézet. 3. rész

Pethő dr.

7734

5,56–74

564

584

20 21/37

1902

R

Marton József: A katholikus papság a magyar irodalomban. Vázlatos áttekintés

P. O. dr.

7738

634

634

27/37

1902

T

Két világnézet. 4. rész

Pethő dr.

7744

5,75–93

645

666

21 9/37

1902

R

Emil Lingens: Die innere Schönheit des Christenshums. 2. verb.

Dr. Pethő

7754

714

715

1 30/37

1902

T

Két világnézet. 5. rész

Pethő dr.

7759

5,94–128

734

774

39 13/37

1902

T

Két világnézet. 6. rész

Pethő dr.

7772

5,129–154

827

856

29 18/37

1902

T

Két világnézet. 7. rész

Pethő dr.

7783

5,155–181

898

928

30 22/37

1903

E

Tisztelt Olvasóinkhoz!

A szerkesztők

7793

3

4

2

1903

T

Egyház és modern világ. 1. rész

Pethő dr.

7795

5,206–224

27

48

21 8/37

1903

R

Laurentio Janssens: Summa Theologica, ad modum commentarii in Aquinatis Summam. Tomus V. Tractatus de Deo-Homine. Pars altera

Pethő dr.

7797

66

68

2 12/37

1903

R

Adolph Franz: Die Messe im deutschen Mittelalter Beiträge zur Geschichte der Liturgie und des religiösen Volkslebens

Pethő dr.

7799

70

73

3 21/37

1903

T

Egyház és modern világ. 2. rész

Pethő dr.

7809

5,225–238

119

134

15 5/37

1903

T

Egyház és modern világ. 3. rész

Pethő dr.

7856

5,182–205

321

344

23 4/37

1903

T

A lélek létezésének empirikus bizonyítása

Pethő dr.

7886

14,159–171

481

500

19 20/32

1903

R

Boros Alán: Zsoltárfordítás a kódexek korában

Dr. Pethő

7904

630

631

1 6/37

1903

R

A pécsi püspöki hittudományi intézet Évkönyve az 1902–1903-iki tanévről

Dr. Pethő

7905

631

633

1 1/37

1903

R

Joh. Huck: Ubertin von Casale und dessen Ideenkreis. Ein Beitrag zum Zeitalter Dantes

Pethő dr.

7914

708

711

3 13/37

1903

R

Matthias Höhler: Für und Wider in Sachen der katholischen Reformbewegung der Neuzeit

Pethő dr.

7916

713

715

3

1903

R

Heinrich Weinel: Jesus in Neunzehten Jahrhundert

Pethő dr.

7924

782

786

3 33/37

1903

R

M. Jos. Scheeben (Leonard Atzberger): Handbuch der katholischen Dogmatik. IV. Band. Dritte Abtheilung

Pethő dr.

7945

862

864

2 6/37

1903

R

Gerhard Diessel: A munka a hit világosságában. Hozzászólás a szocziális kérdés megoldásához

Pethő dr.

7948

871

873

2 13/37

1903

R

Paul Schanz: Apologie des Christentums. Erster Teil. Gott und die Natur. 3.

Pethő dr.

7955

911

915

4

1903

R

Johann Stufler: Die Heiligkeit Gottes und der ewige Tod. Eschatologische Untersuchungen mit besonderer Berücksichtigung der Lehre des Prof. Hermann Schell

Pethő dr.

7956

915

919

4 5/37

1904

T

Utak Istenhez. 1. rész

Prohászka Ottokár

7960

15,236–249

3

18

16

1904

T

Utak Istenhez. 2. rész

Prohászka Ottokár

7971

15,249–262

81

96

15 22/37

1904

T

X. Pius pápa encyclikája a Szeplőtelen-fogantatás jubileumáról

Prohászka Ottokár

7985

12,251–257

161

170

10

1904

R

Sancto Schiffini: Tractatus de virtutibus infusis

Prohászka Ottokár

8039

460

463

3 8/37

1904

T

Az evoluczió erkölcstana

Prohászka Ottokár

8050

14,172–178

481

491

10 14/37

1904

R

Joseph Hilgers: Der Index der verbotenen Bücher. In seiner neunen Fassung dargelegt und rechtlich-historisch gewürdigt

Prohászka Ottokár dr.

8090

780

783

2 31/37

1904

R

A. M. Weiss: Apologie des Christentums. Vierter Band: Sociale Frage und sociale Ordnung oder Standbuch der Gesellschaftslehre. Vierte Auflage I–II. Teil.

Prohászka Ottokár

8108

867

869

1 24/37

1904

R

Erdősi Károly: Szocziális vezérkönyv katholikus legény-, ifjúsági- és munkás-egyesületek alakítására és vezetésére

Prohászka Ottokár

8120

927

929

1 27/37

A publikációk Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkái kötetei szerint

Schütz Antal, aki az Összegyűjtött munkákat szerkesztette, elhagyta a Magyar Sionban megjelent recenziókat. Csak a tanulmányokat vette föl a huszonöt kötetes gyűjteménybe. Az alábbi táblázat tartalmazza a tanulmányokat a kötetek sorrendjében. Az oszlopok magyarázatát lásd a Publikációk című fejezetben.

(1)

(3)

(5)

(6)

(7)

(8)

1. Isten és a világ. Missziós levelek

1890

Theismus és atheismus

5173

1,5–9

265

270

1890

Isten létének érvei. I. rész. Cosmologikus érvek

5158

1,10–28

171

193

1890

Isten létének érvei. II. rész. Cosmologikus érvek

5192

1,28–51

332

359

1890

Isten létének érvei. III. rész. Kant ellenvetései a fölhozott kozmologikus érvek ellen

5202

1,51–73

426

452

1890

Isten létének érvei. IV. rész. A Pantheismus állásfoglalása a kozmologikus érvekkel szemben

5214

1,73–92

503

524

1890

Isten létének érvei. V. rész

5229

1,92–101

581

594

1890

Isten létének érvei. VI. rész

5242

1,101–127

663

693

1890

Modern természettudomány magyar attilában I. rész

5254

1,128–148

729

752

1890

Modern természettudomány magyar attilában II. rész

5273

1,148–163

838

855

1891

A Darwinizmus I. rész

5309

1,164–181

42

62

1891

A Darwinizmus II. rész

5320

1,182–200

114

136

1890

Adhat-e az Isten esőt az imádkozónak?

5257

1,201–208

759

768

3. Föld és ég. I. kötet

1900

Modern geologia. I. rész

7279

3,6–23

41

60

1900

Modern geologia. II. rész

7293

3,23–44

112

134

1900

Modern geologia. III. rész

7302

3,44–60

205

223

1900

Modern geologia. IV. rész

7316

3,60–92

260

297

1900

Modern geologia. V. rész

7336

3,93–104

372

386

1900

Modern geologia. VI. rész

7351

3,104–121

441

461

1900

Modern geologia. VII. rész

7359

3,122–138

503

523

1900

Modern geologia. VIII. rész

7371

3,139–153

576

592

1900

Modern geologia. IX. rész

7380

3,153–170

681

700

1900

Modern geologia. X. rész

7389

3,170–185

766

784

1900

A geologiai katasztrófák és a vízözön. I. rész

7403

3,186–205

826

848

1900

A geologiai katasztrófák és a vízözön. II. rész

7424

3,205–235

900

935

1901

Föld és élet

7437

3,236–250;

4,13–24

17

46

4. Föld és ég. II. kötet

1901

Égi világok

7456

4,1–12;

4,25–34

116

139

1901

Föld és élet

7437

3,236–250;

4,13–24

17

46

1901

Fejlődő világok. 1. rész

7473

4,34–47

205

220

1901

Fejlődő világok. 2. rész

7484

4,47–59

267

281

1901

Ember és evoluczió

7503

4,60–77

337

358

1901

A föld korszakai. 1. rész

7519

4,78–101

430

457

1901

A föld korszakai. 2. rész

7529

4,101–121

521

545

1901

A föld korszakai. 3. rész

7544

4,121–148

593

624

1901

A mózesi teremtés-történetnek értelme. 1. rész

7557

4,149 –163

691

708

1901

A mózesi teremtés-történetnek értelme. 2. rész

7567

4,164–173;

4,177–182

762

779

1901

A modern ember vallásossága

7583

4,184–202

821

842

5. A diadalmas világnézet

1902

Két világnézet. 1. rész

7696

5,9–28

437

458

1902

Két világnézet. 2. rész

7714

5,29–55

485

514

1902

Két világnézet. 3. rész

7734

5,56–74

564

584

1902

Két világnézet. 4. rész

7744

5,75–93

645

666

1902

Két világnézet. 5. rész

7759

5,94–128

734

774

1902

Két világnézet. 6. rész

7772

5,129–154

827

856

1902

Két világnézet. 7. rész

7783

5,155–181

898

928

1903

Egyház és modern világ. 3. rész

7856

5,182–205

321

344

1903

Egyház és modern világ. 1. rész

7795

5,206–224

27

48

1903

Egyház és modern világ. 2. rész

7809

5,225–238

119

134

1899

A XX. század szocziális irányzata I. rész

7244

5,239–256

843

863

1892

Harcz a félszegségek ellen

5621

5,259,275

481

502

8. Magasságok felé

1895

Sz. Ignácz lelki gyakorlatainak szelleme I. rész

6251

8,259–277

22

43

1895

Sz. Ignácz lelki gyakorlatainak szelleme II. rész

6266

8,277–291

123

139

1895

Sz. Ignácz lelki gyakorlatainak szelleme III. rész

6283

8,291–308

192

212

1895

Sz. Ignácz lelki gyakorlatainak szelleme IV. rész

6374

8,308–322

595

611

10. Korunk lelke

1896

A liberálizmus utópia

6662

10,1–12

881

896

1896

A tradiczió elve nemzetben s egyházban

6471

10,13–34

81

110

1897

Az egyház demokrácziája

6756

10,35–49

321

339

1897

Az autonomiai mozgalmak psychologiája

6793

10,50–63

481

498

11. Kultúra és terror

1893

Az uj szekta

5825

11,1–22

335

362

1894

Mi az a socziális kérdés?

5997

11,23–39

3

25

1894

A papság föladata a szocziális kérdések körül

6044

11,40–51

161

176

1894

Az anarkia logikája

6094

11,52–59

321

331

1894

Keresztény szoczialista akczió

6138

11,60–74

481

499

1895

Az improduktiv szellemi munka

6421

11,75–87

801

817

1896

A szociálista theoria hadi állása

6617

11,107–127

721

747

1897

Marx Károly nemzetgazdasági alapelvei I. rész

6846

11,128–141

744

760

1897

Marx Károly nemzetgazdasági alapelvei II. rész

6854

11,141–153

817

832

1898

A pénzgazdaság tarthatatlansága I. rész

7035

11,182–193

721

735

1898

A pénzgazdaság tarthatatlansága II. rész

7050

11,193–206

801

818

1898

A pénzgazdaság tarthatatlansága III. rész

7069

11,206–216

881

894

12. Ünnepnapok

1882

Emléksorok Assisi Sz. Ferencz születésének VII. százados évfordulójára

3714

12,125–138

721

739

1891

Szent Alajos. 1591–1891

5386

12,168–180

401

417

1887

Mit hirdet a Sz. Péter-téri Obeliszk?

4748

12,205–216

882

897

1893

XIII. Leo pápa püspöki jubileumára

5776

12,224–243

81

107

1904

X. Pius pápa encyclikája a Szeplőtelen-fogantatás jubileumáról

7985

12,251–257

161

170

1895

Egy eszme, egy férfiú

6408

12,261–272

736

749

14. Az elme útjain

1884

Horror causae finalis I. rész

4054

14,1–18

420

441

1884

Horror causae finalis II. rész

4073

14,18–25

491

500

1884

Horror causae finalis III. rész

4094

14,25–41

615

635

1884

Horror causae finalis IV. rész

4111

14,41–54

659

675

1884

Horror causae finalis V. rész

4126

14,54–62

753

762

1889

Nendtwich Károly úrnak

5078

hasonló írás: 14,120–131[4]

739

748

1903

A lélek létezésének empirikus bizonyítása

7886

14,159–171

481

500

1904

Az evoluczió erkölcstana

8050

14,172–178

481

491

15. Hit és ész

1883

Az Oltáriszentség és a bölcselet. I. rész

3893

15,1–11

641

655

1883

Az Oltáriszentség és a bölcselet. II. rész

3930

15,11–21

801

814

1883

Az Oltáriszentség és a bölcselet. III–IV. rész

3947

15,21–33

890

905

1885

A Sybillák

4283

15,34–48

500

517

1888

Kicsoda Krisztus az ember fia? I. rész

4761

15,49–60

3

17

1888

Kicsoda Krisztus az ember fia? II. rész

4828

15,60–71

321

336

1888

Kicsoda Krisztus az ember fia? III. rész

4849

15,71–86

415

433

1888

Kicsoda Krisztus az ember fia? IV. rész

4861

15,86–96

481

494

1890

Apró pénzre váltott theologia. I. rész. Az isteni tudás

5133

15,97–110

3

21

1890

Apró pénzre váltott theologia. II. rész. Az isteni mérhetetlenség

5147

15,111–122

81

96

1893

Az ősegyház szervezete I. rész

5930

15,123–138

721

741

1893

Az ősegyház szervezete II. rész

5946

15,138–147

801

812

1893

Az ősegyház szervezete III. rész

5982

15,147–156

881

893

1896

Tájékoztatásul a modern természettudományban

6544

15,157–166

452

463

1897

Fractio panis

6701

15,167–178

81

95

1899

Mire kell ma a theologiában súlyt fektetni? I. rész

7087

15,179–195

24

43

1899

Mire kell ma a theologiában súlyt fektetni? II. rész

7107

15,195–203

104

113

1899

Mire kell ma a theologiában súlyt fektetni? III. rész

7122

15,203–221

166

188

1899

Mire kell ma a theologiában súlyt fektetni? IV. rész

7159

15,221–235

329

345

1904

Utak Istenhez. 1. rész

7960

15,236–249

3

18

1904

Utak Istenhez. 2. rész

7971

15,249–262

81

96

16. Utak és állomások

1886

Útivázlatok Németországból I. rész

4396

16,98–110

36

52

1886

Útivázlatok Németországból II. rész

4412

16,110–122

136

150

1886

Útivázlatok Németországból III. rész

4423

16,122–133

204

217

1886

Útivázlatok Németországból IV. rész

4434

16,133–144

289

303

1886

Útivázlatok Németországból V. rész

4484

16,144–157

530

545

1887

A Collegium Germanico–Hungaricumban I. rész

4565

16,158–171

45

61

1887

A Collegium Germanico–Hungaricumban II. rész

4620

16,171–180

272

283

1887

A Collegium Germanico–Hungaricumban III. rész

4686

16,180–190

596

608

1887

A Collegium Germanico–Hungaricumban IV. rész

4700

16,190–201

682

695

1887

A Collegium Germanico–Hungaricumban V. rész

4716

16,201–214

743

759

1887

A Collegium Germanico–Hungaricumban VI. rész

4733

16,214–223

840

852

1887

A Collegium Germanico–Hungaricumban VII. rész

4750

16,223–236

914

930

1888

A Collegium Germanico–Hungaricumban VIII. rész

4830

16,236–252

353

372

1888

A Collegium Germanico–Hungaricumban IX. rész

4883

16,252–258

603

609

1888

A Collegium Germanico–Hungaricumban X. rész

4937

16,258–271

925

941

20. Az Úr házáért

1893

A katholikusok teendői magyarországon

5864

20,1–9

481

492

1896

A magyar egyház sebei

6639

20,9–27

801

825

1898

Az egyház veszélyeztetett szabadsága I. rész

6889

20,28–41

5

23

1898

Az egyház veszélyeztetett szabadsága II. rész

6911

20,41–52

81

96

1898

Az egyház veszélyeztetett szabadsága III. rész

6926

20,52–59

161

171

1898

Hiveket az egyháznak!

6962

20,60–70

321

335

1887

A szajkók

4652

20,82–88

444

452

1888

Protestáns szerénység

4807

20,88–94

224

230

1889

Ázsiai tünetek – Fiuméban

5066

20,94–99

659

665

1890

Nem tagadják, hogy halhatatlanok vagyunk I. rész

5135

20,99–110

41

53

1890

Nem tagadják, hogy halhatatlanok vagyunk II. rész

5149

20,110–120

103

115

1892

Schmitt Jenő Krisztus istenségéről

5600

20,120–135

405

423

1894

Samassa érsek beszédének filozofiája

6195

20,154–165

733

746

1889

Afrikába…….! I. rész

4945

20,181–192

4

19

1889

Afrikába…….! II. rész

4962

20,192–202

113

124

1889

Boldog új évet a magyar theológiának!

5109

20,240–245

891

897

22. Iránytű

1893

A zsidó recepció a morális szempontjából

5848

22,1–14

414

429

Tanulmányok, melyek az Összegyűjtött munkákba nem kerültek be

Az alábbi táblázatban közölt tanulmányokat Schütz Antal nem vette föl Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkáinak köteteibe, vagy igen jelentős átalakításokon mentek keresztül. Az oszlopok magyarázatát lásd a Publikációk című fejezetben.

(1)

(3)

(4)

(5)

(7)

(8)

1883

A Collegium Romanum háromszázados évfordulójára

Petheő Rudolf

3768

32

37

1883

A Luther-ünnepélyhez

Dr. Petheő

3931

814

836

1884

A művelődéstörténet tövisei. I. rész

Dr. Petheő

4142

840

850

1884

A művelődéstörténet tövisei. II. rész

Dr. Petheő

4161

912

923

1886

Lehet e két órakor délután a matutinumot és laudest anticipálni?

Dr. Petheő

4529

801

814

1887

A theológiai tanulmányok reformjáról szemináriumainkban

I. rész

Dr. Pethő

4562

11

24

1887

A theológiai tanulmányok reformjáról szemináriumainkban

II. rész

Dr. Pethő

4584

81

100

1888

Magyar hittani ujdonság

Dr. Pethő

4851

442

447

1891

Gibbon Ede és a kereszténység gyors terjedésének okai I. rész

Dr. Pethő

5459

761

770

1891

Gibbon Ede és a kereszténység gyors terjedésének okai II rész

Dr. Pethő

5481

855

864

1892

Tájékozásul az elkeresztelési ügyben

Dr. Pannonius

5567

241

283

1894

Új katholikus napilap?

Dr. Pethő

6199

773

775

1895

Nemzetgazdaság és coelibatus

Dr. Pethő

6304

270

299

1895

Kell-e mégis csak a coelibatus?

Dr. Pethő

6318

345

360

1899

A XX. század szocziális irányzata II. rész[5]

Pethő dr.

7256

901

921

Statisztikák

Prohászka Ottokár 3136 oldalt írt a Magyar Sionban 1882 és 1904 között. Ez átlag 136 oldalt jelent egy évben, és ha 960 oldalt számolunk egy évfolyamra, akkor 14%-a az egész folyóiratnak.

Összesen 213 recenziót jelentetett meg 529 oldal terjedelemben. A tanulmányok száma 147, 2593 oldal terjedelemben. 1987 előtt évente átlag 85 oldalt írt a folyóiratba. 1887-től kezdve, miután társszerkesztő lett, az évi átlagos oldalszám 151-re emelkedett.

Publikáció fajtája

Publikációk száma

Oldalszám

Tanulmány

147

2615

Recenzió

213

529

Egyéb

4

16

Összes

365

3160

1887 előtt:

Publikáció fajtája

Publikációk száma

Oldalszám

Tanulmány

20

290

Recenzió

35

133

Összes

55

423

1887 és azt követően években, miután a Magyar Sion társszerkesztője lett:

Publikáció fajtája

Publikációk száma

Oldalszám

Tanulmány

129

2326

Recenzió

178

396

Egyéb

4

16

Összes

311

2737

Évi átlagos oldalszám:

Évek

Oldalszám

Évi átlagos oldalszám

1882–1886

423

84,6

1887–1904

2737

152,1

1882–1904

3160

137,4

Évenkénti lebontásban:

Év

Publikációk száma

Oldalszám

1882

4

34,4

1883

13

104,6

1884

15

135,7

1885

7

33,4

1886

16

114,4

1887

28

189,0

1888

17

135,7

1889

15

65,7

1890

24

269,8

1891

10

88,4

1892

12

100,5

1893

15

144,0

1894

19

108,7

1895

17

169,4

1896

20

134,0

1897

20

121,1

1898

25

157,1

1899

18

134,0

1900

14

273,1

1901

23

277,3

1902

10

196,2

1903

16

112,1

1904

8

61,4

1882–1904

366

3160,0

Oszlopos grafikonnal:

Évenkénti és a publikácó fajtája szerinti lebontásban:

Év

Tanulmány

Recenzió

Egyéb

Publikációk száma

Oldalszám

Publikációk száma

Oldalszám

Publikációk száma

Oldalszám

1882

1

18,3

3

16,1

1883

5

69,7

8

34,9

1884

7

97,2

8

38,6

1885

1

17,5

6

15,9

1886

6

86,9

10

27,5

1887

11

153,8

16

27,2

1

8,0

1888

9

114,8

8

20,9

1889

5

49,5

10

16,2

1890

14

255,2

10

14,6

1891

5

77,8

5

10,5

1892

3

82,6

9

17,9

1893

7

127,4

8

16,6

1894

6

82,8

13

25,9

1895

8

150,7

9

18,7

1896

5

107,5

15

26,5

1897

5

82,2

15

38,8

1898

7

104,8

17

50,3

1

2,0

1899

6

106,8

12

27,1

1900

12

263,5

2

9,6

1901

11

243,9

11

29,8

1

3,6

1902

7

191,6

3

4,6

1903

4

79,1

11

31,0

1

2,0

1904

4

52,0

4

9,4

1882–1904

149

2615,5

213

528,8

4

15,6

Schütz Antal: Sion hegyén

Forrás: Schütz Antal: Prohászka pályája in Prohászka Ottokár: Sion hegyén, Szent István Társulat, Budapest 1929, 33–50. oldal.

Aki oly tágra nyitott, oly fogékony és szomjas lélekkel hét évig szívta a Collegium szellemét, az hiába lép ki az élet porondjára apostoli nagy elhatározásokkal és feszülő szent tettvággyal; az intézet géniusza mindenüvé követi és folyton készteti visszanézni az elhagyott otthonba. Prohászkát az intézet emlékei körülzsongták, mint egy megtapadó melódia, melytől lehetetlen szabadulni. Ha papokkal akad dolga, azokat akarva-nemakarva összehasonlítja kollégiumi elöljáróival és társaival; az ünnepélyes istentiszteletről a Collegium kápolnájának „angyali” asszisztenciájába kívánkozik vissza; és a világ, ha mindjárt jól vezetett plébánia is, nem Collegium, nem pattanós rugókra járó intézet!

Prohászka idegennek érezte magát abban a világban, melybe beleszakadt; idegennek az esztergom-belvárosi plébánián, hol gróf Csáky Károly, későbbi váci püspök alatt 1882. aug. 18-án kezdett káplánkodni; idegennek a szemináriumban, hová nem egészen egy hónapra rá (szept. 10-én) mint a gimnazista kispapok latin-görög tanára került. Melankóliával nézett vissza az elhagyott fészekre, és mikor néhány volt társa, köztük az ismert Hilgers is, jezsuita lett, benne is megérlelődött ez a szándék, és esztergomi elhelyezkedését átmenetinek tekintette.

De nem engedte át magát meddő ábrándozásoknak. Csakhamar ráeszmélt, hogy „nem anyja ölén válik tökéletessé az ember; hogyha a gyümölcs érik, leválik fájáról. Kezdetben ugyan úgy vagyunk hangolva, mint akik végig akarnának a Collegiumban lakni; de később beigazolva látjuk önmagunkon, hogy tejjel a gyermeket táplálják, s a küzdőknek, qui in stadio currunt, erősebb táplálék szükséges” (Anhäupl-Andorhoz írt levél 1892. ápr. 4-én). Hisz a Collegium egész nevelése arra irányult, hogy az egyház nagy föladataiért minden tettre és áldozatra kész apostolok és harcosok kerüljenek ki falai közül – nem remeteségbe vagy kolostorba, hanem a világba. S Prohászka lelkébe lángjegyekkel be volt égetve ez az eszmény, melynek aztán tapasztalatok, elmélések és tanulmányok, az intézet falai közül kikerülőnek erősebb érveréssel ébredő géniusza, személyes élmények konkrét határozott irányt és jelleget adtak.

1883. okt. 7-én azt írja naplójába: „A prímás beszéde a kor rémületes nyomorának és bajainak öntudatára ébresztett. Rettenetes és vészthozó az ár, mely elnyomással fenyeget. Messze estünk az elmúlt korok vallásosságától, mindenfelé a hitetlenség kísért; az olvasó nem köríti a fővezér kardját, nem imádkozik olvasót a törvényhozó testület; ó, de mennyire van csak a gondolatjától is. Messzire estünk az Isten-feledés és feledettség sötét, vigasztalan zűrzavarában.

Én a kor rettenetes állapotát fölfogni törekszem, s annak borzadalmas veszélyeit, melyekben máris milliók el-elsüllyednek, lelkem előtt tartom, íme a te munkád, a te föladatod! Szívedben fölébredt a borzalom; öntudatod elé idéztetett a rémületes helyzet. Segíts magadon, segíts társaidon, annyi millió lelken. Tudod, mennyire távoztatok Isten és a parancs útjától? Tanuld azt, nézd azt, ne felejtsd, hogyan kellene lenni, és szólj úgy, ne gyáván, de ültesd a meggyőződést homlokod- és ajkaidra. Imádkozzál és tűrj lelkedben. Ez a tűz a forró kívánság heve lelkemben; száll belőle az ima; de a tűz éget és emészt! Ó, csak emésszen; ily nagy célokért e pillanatban áldozom föl életemet. Mint a háborgó tengeren, a halál öntudatával állok a veszély elé; látom mint süllyed millió lélek, s mennyi menthető. Egy örökkévalóságra szóló műhöz fogtam. Keresztülviszem az utolsó pontig, éltem végső lehelletéig, az utolsó csepp föláldozásáig. E célból fölajánlom a rózsafüzért. Fölajánlom a Bakács-kápolnában tisztelt Szűznek az imát, a szót, az írást, a szenvedést” (23,49)[6] .

Tágas kapu nyílt meg Prohászka előtt, mint a Makedóniába lépő Apostol előtt: a hitetlenségből és hitközömbösségből fölrázni és ismét termékeny és öntudatos hitéletre vezetni az intelligenciát, talpraállítani a népnek elhanyagolt vallási életét, mindkettőbe lendületet és következetesebb természetfölöttiséget vinni; aztán a gazdaságilag és társadalmilag elhanyagolt, politikailag elnyomott népet az evangélium szellemében, XIII. Leó keresztény-szociális programja szerint az egész vonalon emelni, és az így újjászervezett sereggel erőteljes kísérletet tenni a nyilvános életnek is visszakeresztényesítésére s az egyház jogainak és igényeinek IX. Pius Syllabusa értelmében való érvényesítésére; s természetesen ennek a seregnek megfelelő vezéreket adni egy életszentségben tündöklő, evangéliumi szegénységet élő, buzgó és elszánt papság alakjában.

Nem egyéb ez, mint a XIX. századi katolikus restauráció programja, mely nálunk, mint minden nyugati szellemi mozgalom, félszázaddal késésben volt. Ez a mozgalom Franciaországban közvetlenül a forradalom után indult meg s a 40-es években már észrevehető sikereket ért el; Németországban olyan vezért kapott, mint Görres József és a kultúrharcban kiállotta a tűzpróbát; Ausztriában Hofbauer Kelemen és Rauscher bíboros álltak az élére, Angliában az Oxford-mozgalomba kapcsolódott belé, Olaszországban Rosmini, Manzoni s más jeles írók szították. Nálunk azonban Széchenyi korában a nemzeti erőfeszítések és gazdasági kérdések kötötték le a jobb lelkeket; a Bach-korszaknak e tekintetben is üdvös kezdései a nemzeti ellenállás miatt nem tudtak gyökeret verni; a kiegyezéssel pedig vágtatva beözönlött az egész vonalon a liberalizmus, és Tisza Kálmán hosszú kormánya alatt minden tőről metszett katolikus megmozdulást elfojtott s szinte kiölt minden egyháziasságot, amit a nemzeti felbuzdulás és Bach-korszak alatt egyformán zavartalanul tovább ható jozefinizmus még meghagyott. Egyes emberek tevékenységének, mint Fogarassy, Ranolder püspökök, Nogáll János, Hoványi, és névtelenek buzgóságának ilyenformán nem lehetett átütő ereje.

De a katolikus restauráció útban volt; történeti szükségesség készítette útját, és nálunk a Gondviseléstől kiszemelt előmunkása volt az az aszkéta külsejű, tüzes, mély nézésű, idegen fiziognómiájú és akcentusú félénk fiatal pap, aki 1882. aug. 17-én mint káplán könnyű poggyásszal és nehéz szívvel bekopogtatott az esztergom-belvárosi plébánia kapuján. Senki le nem olvasta volna homlokáról azt a történeti küldetést, melyet a Gondviselés titkos jegye már akkor ráírt. Legkevésbé ő maga. Hisz az az idegenség, melybe belekerült, az első nehézségek, melyektől a kezdő nem marad megkímélve, főként azonban az az űr, mely minden ideális ifjú előtt föltárul a növendékélet eszményei és a valóság közt – űr, melybe nem egy reményteljesen induló ifjú beleszédült, vagy legalább idealizmusát dobta belé: mindez természetszerűen önmagára terelte. A szemináriumban megállapodott, biztos föllépésű, elhelyezkedett emberek társaságába került, kiknek egész mentalitása idegen volt tőle; ezek az ő nekifeszülését meg nem értették, vagy mint fiatalos túlzottságot hamar elintézték, és felsőbbséges retorikával képviseltek olyan papi és egyházi eszményt, melyet ő nem tudott és nem akart magáévá tenni.

Ilyenformán sok vívódás és szenvedés várt rá. Természettől fogva érzékeny volt szeretetlenség, értetlenség, hátratétetés, kudarcok iránt. Ez az érzékenység Prohászkát élete végéig kísérte. Hatalmas önfegyelmezése természetesen lefojtotta nyilvánulásait és elrejtette a fölületes világ előtt, izzó Isten-szeretése mindannyiszor elég hamar magábaolvasztotta kitöréseit, de soha ki nem égette gyökerét. Hozzájárult, hogy utolsó volt egy népes, szellemes és hangos testületben, hol függősége, támasztalansága, nem egyszer tanácstalansága és még végleg ki nem alakult modora is csüggesztette; megoldatlanul meredt eléje az a probléma, melyet minden ideális irányú kezdőnek magának kell megoldani: lelki világában, ítéletalkotásában, gondolkodásában, szeretésében és buzgóságában az életnek kemény, sokszor durva realitásait úgy elhelyezni, hogy az eszmények tisztasága és ereje kárt ne szenvedjen.

Hamar megtapasztalta, hogy „nehéz kórók közt pálmának lenni” (23,158); de meg tudott mártózni abban a sárkányvérben, mely a léleknek megadja a sebezhetetlenséget és el nem veszi érzékenységét. Római nevelése megnyitotta számára azokat a kapukat, melyek menedéket adnak a legvészesebb ellenség, a tépelődő önkínzás és önmagán való kétségbeesés ellen. Ha környezete meg nem értette, megértette az Úr Krisztus, akinek örökmécsébe ott a szemináriumi kápolnában az 1875-ös év volt bevésve – germanikus születésének éve; és ez neki szimbólum és biztató jel volt (23,72); ha tapasztalatok csüggesztették, fölvillanyozták a természetfölötti világ szépségei, melyek mindennap új varázzsal nyíltak előtte elmélkedéseiben; és ha kudarcok és nehézségek, főként a népnek a kegyelemmel szemben való érzéketlensége, az intelligencia lapossága és a papság lagymatagsága fojtogatták buzgóságát és szent tettrekészségét, fölszították azt a naponkénti lelkiismeretvizsgálatok, a havi „reformáció”-k, az évi lelkigyakorlatok.

S így a mostoha viszonyok Prohászka duzzadó fiatalságát arra szorították, hogy önmagára támaszkodjék, önmagából, illetőleg közvetlenül a lelkiélet ősforrásából merítsen; és – lelke árama el nem apadt abban a pusztában, melybe került, sem homokba nem futott, hanem viruló oázist teremtett. „Nem akarok a világ előtt föltűnni, mert megvetem; hanem Isten világossága, Isten ereje legyen szívemen és lelkemen kifejezve” (23,85). „Önálló, határozott, emberi tekinteteknek oda nem néző leszek” (91). És ez a megduzzadt tetterő a meglátott nagy föladatokra összpontosul. „Megszáll az erély és a működés vágya: menj ki a világba és lázíts; áldozd föl magadat és mozgasd az embereket” (178). „Az óriási harcokra, melyek küszöbön nyugtatják már fegyverüket, nagy erőre és méltóságra lesz szükség” (91). „Ha a szó hatalmát bírnám, lelkemet kikiáltanám; halálom hadd legyen ordítás, dörgés, mely a világon végig lejt” (85).

Ez a nagyratörő szellem természetesen be nem éri részletmunkával; föl akarja ölelni a katolikus restauráció egész programját. Prohászkát külső elhelyezkedése egyelőre a papságnak az ő eszménye szerinti formálására hívta, hisz kétévi gimnazista tanítás után 1884 őszén mint a lelkipásztorságtan és erkölcstan tanára a teológusokhoz kerül. A sikeres papnevelés azonban sok külső tényezőtől is függ, melyekre a kezdőnek semmi irányító hatása nem lehetett; sőt állása és kezdő volta egyelőre még ama közvetlen egyéni ráhatásoktól is jobbára elzárta, melyek különben erős és gazdag egyéniségeknek a legmostohább viszonyok közt is rendelkezésre állnak.

Egyelőre tehát maradt számára az önkéntes lelkipásztorkodás és – amire állása is szinte ráterelte: az írás. Mindkettőből bőven kivette részét.

Háromhetes káplánkodásának vége korántsem jelentette népies lelkipásztorkodásának végét. Szívesen gyóntatott és prédikált, ha hívták. Sorra járta a szomszéd plébániákat, hol helyettesített húsvéti szünetekben és egyébkor. Sokat járt Ürményben, Zebegényben, Táthon, Pisken stb.; de nincs Esztergom környékén plébánia, mely 1882–90 közt nem részesült volna buzgóságának áldásaiban. Nagy öröme és vigasztalása volt Márianosztra, hol 1882 karácsonyán fordult meg először; a pálos templom és kolostor, a szentéletű és önföláldozó apácák, a vidék, a buzgó plébános (Böhm, utóbb clevelandi pap), a május 4-i búcsú a legédesebb hangulatokba ringatták lelkét, melyek egy emberöltő után is gyöngítetlenül éltek és zsongtak lelkében: „Elzarándokoltam (1922. máj. 2-án) Márianosztrára, gyalog Szobról, szép májusi délutánon. Mily ünnepem volt ez nekem, s mily kíséretben haladtam?! Fényes géniuszok, meleg, sugárzó emlékek! Áhítattal s illattal volt tele a levegő. Nem lehet azt leírni. Nem országúton mentem, hanem hímes réten, s aranyos virágok égtek körülöttem s annyi bájjal s meleggel néztek rám. Kedves testvérek szíves arcát láttam belőlük felém fényleni, s a madárdal s a patak csobogásából felém csengett régi gyermeknevetés, édes kacagás. A hála, az imádás elfogódottságával róttam lépteimet, ki nem fejlett, valahogy túlságosan összepréselt lelkem régi évei élményeit, aggodalmait éltem át. A paradicsom – mondja a Kelet – a kardok árnyékában van; hát talán erre jó volt a sok kard s az árnyék, ez alatt húzta meg magát az ifjú pap tisztasága s paradicsomi öröme. Mert igazán azt élveztem akkor. Mily egyszerű s naiv volt itt minden; Böhm apó s pipája, mely reggeltől estig lógott fogai közt, szívbeli jósága s inkább aggódni mint örülni tudó lelke, s Dominika főnöknő s Klotild nővér, ki 61 évig volt Nosztrán s Speciosa nővér s Sarolta nővér s azok a karácsonyi énekek ilyen stílben: »Kit szült nekünk a Szűz a szénán«. Itt csupa naivság s tisztaság lakozott. Hát én bizony gyalog jöttem erre; de voltaképp térden csúszva jött a lelkem, sok évtized imádása, hálája! S a pacsirtákkal énekeltem s a hegyekkel emelkedtem s a patakkal lassan folydogáltam, mert kár kimenni e völgyekből a hiúság vásárába, amit világnak hívnak” (24,105; v. h. 23,213).

Az e korból való szentbeszédei, melyeket gondosan átmeditált és leírt, már mutatják a későbbi Prohászka valóságszerűségét, mely a hitigazságokat beleállítja a konkrét életbe, szellőzetlen szegénylakásokba, verejtékszagú emberek, meggörbült hátú anyókák közé; a meglepő fordulatok és gondolatok, az eidétikus megcsendülések, főként azonban az átéltség melege és a meggyőződés heve – mindez mint ígéretes hajnal ott borong ezeken a sokszor még a régi sablonok közt mozgó beszédeken. Meg is tették többnyire a hatásukat, és a fiatal papot nem egyszer vigasztalták állásbeli munkájában, nevezetesen kárpótolták papnevelési sikertelenségeiért.

Azonban Prohászka élénken átérezte, hogy nemcsak a népnek lett adósa Krisztus evangéliumával, hanem a tanultaknak is; s erre a hivatására állandóan készült. „Tanulni nyakra-főre a korunkban elkelő tudományokat! Hadd nyíljék most föl szívem, lelkem huszonnyolcadik évében”! (23,93). Ezek a tanulmányok nem a szorosan vett hittudományra irányultak. A jezsuitáktól vezetett tudományos képzés Szent Ignác elgondolása szerint elégséges teológiai fölkészültséget ad a későbbi lelkipásztori és apostoli működésre. A további tanulmányoknak csak az a hivatásuk, hogy a mindenkori aktuális igényekre szereljenek föl. Prohászka is így fogta föl tanulmányait; annál inkább, mert a teológiai tanárság, melybe most került, olyan szakot juttatott neki, mely érdeklődésének és hajlamának kevéssé felelt meg; a morális és pasztorális teológiának sokszor kazuista, sokszor jogász kezelése ellenére járt az ő egyre határozottabban biológiai, misztikai és esztétikai irányban előretörő szellemének. Annál inkább vonzották a korszerű kérdések és tudományok, amennyiben azok akár elméletileg, akár gyakorlatilag a hitélettel függnek össze: a kultúrtörténet, mely akkoriban kezdett világnézeti tudománnyá lenni; a természettudományok, nevezetesen a fejlődéstan, melyeknek hitromboló világnézeti erőfeszítései túl voltak ugyan a delelőn, de nálunk a szellemi áramlatok megkésett fázisa miatt éppen akkortájt nem kis mértékben járultak hozzá az értelmiség hitbeli elközönyösítéséhez; s végül a törtető fiatal szociológiai tudományok, melyeknek a marxista szociáldemokrácia félelmes térfoglalása végzetes korszerűséget adott.

Ezeknek a tanulmányoknak részben indítója, részben irányítója volt a Magyar Sion folyóirat, mely a derék és önzetlen Zádori Jánosnak, a szeminárium dogmatika-tanárának szerkesztésében havonként jelent meg, s az akkori Magyarországnak egyik leggazdagabb tartalmú és legélénkebb folyóirata volt, elsősorban egyháztörténeti, tehát az élettől távolabb álló dolgozatok számára. De mikor Prohászka 1882 őszén Assisi Szent Ferencről írt dolgozatával belépett munkatársai közé (1887 óta szerkesztő-kiadói közé), két évtizedre a magyar papságnak szellemi irányítója lett, az aktuális teológiai, apológiai, sőt a gyakorlati egyházéleti és népmozgalmi kérdésekben is.

Maga Prohászka beszéli, hogy Zádori Szent Ferenc jubileumára dolgozatot kért tőle, könyvet is adott tanulmányozásra; a kész dolgozattal igen meg volt elégedve (cf. 12,125), azonban az volt a nézete, hogy „Prohászka” névvel a „Magyar” Sionba írni nem lehet; majd ő ad alkalmas írói nevet. Néhány nap múlva Prohászka nagy érdeklődéssel és megelégedéssel tudomásul vette, hogy Pethő lett a neve. Ez a név csakhamar fogalommá lett a Sion-olvasó papság előtt; tíz év múlva fogalommá a kispapok előtt is, kik spirituálisukat csak ezen a néven emlegették egymás közt; és sokan a Sion későbbi olvasói közül meglepetve vettek tudomást egy Pethő nevű elsőrendű íróról, akinek rendkívülisége nyomban föltűnt, aki maga azonban a Sionnal együtt letűnt. Nem nagy dolog, mégis sajátságos jelenség: A nagy királyok miért szeretnek álruhában belopózni alattvalóik szívébe?

Prohászka 22 éven keresztül a Sionnak nemcsak legjelentősebb munkatársa volt – jellemző, hogy régi példányokban az ő dolgozatai mindig gondos tanulmányozás nyomait viselik –; hanem legszorgalmasabb is. Úgyszólván minden számban van tőle legalább egy ívnyi dolgozat és több könyvismertetés a legkülönfélébb területekről (kb. 60 értekezés, 160 könyvismertetés 2000 lap terjedelemben). Első dolgozatai még jól felismerhetően viselik az iskolának – nem éppen porát, de mindenesetre – szagát; csakhamar azonban mind a tárgyak, mind a tárgyalás arról tesz tanúságot, hogy itt olyan ember szólal meg, akinek van új mondanivalója, és aki úgy szól, hogy föl kell rá figyelni (pl. Németországi útivázlatok, A Collegium-ban).

A harmincéves Prohászkát ezek az írások kiérett, önmagát megtalált embernek mutatják, aki lassan hozzájut ahhoz a külső kerethez is, mely legcentrálisabb hajlamának és törekvésének megfelel: 1888 őszén megkapja a dogmatikát és ezzel a döntő teológiai szakot; 1890 őszére Simor kinevezi spirituálisnak. Simor élénk figyelemmel és értéssel kísérte Prohászka papnevelési reformgondolatait, melyeknek programját először mesteri módon a Collegiumról írt nagyszerű dolgozatában göngyölte ki. Egyben belement azokba a legszükségesebb külső változtatásokba is, melyek nélkül Prohászka az intenzív papképzést nem gondolhatta; ezek jellemzők a szigorú aszkéta Prohászkára: jobb ellátás az egész vonalon, okosabb intézeti életrend, kápolna fűtése.

Így Prohászka abba a helyzetbe jutott, hogy megvalósítsa azt a papnevelési reformot, melynek riadóját oly kitartással fújta a Sionban.

Ami mindenekelőtt a szellemi képzést illeti, mint a Collegium Romanum teológiai és filozófiai doktora meg volt győződve, hogy igazi teológiai képzettség nélkül nincs biztosítva a papnak minden vihar és megpróbáltatás közt helyt álló hitélete és apostolkodásának hódító ereje; az alapos teológiai képzettségnek pedig gerince a szolid spekulatív dogmatikai tudás és föltétele a skolasztikus bölcseleti műveltség. A régi nagy szerzeteknek ez megszakítatlan hagyománya; XIII. Leó és X. Pius ismét érvényt szereztek neki az egész egyházban, úgy hogy a mai nemzedék előtt ez magától értetődő követelménynek hangzik; minálunk azonban akkor ismeretlen volt. A magyar teológiai oktatás még mindenestül a jozefinizmus vágányain járt: belső jelentőségük figyelembevétele nélkül gépiesen egymás mellé állított tárgyak közt a dogmatika a rendszer szerves egészéből kiszakítva, bölcseleti előkészítés nélkül gyökértelenül tengődött. Prohászkának sikerült a magyar egyházi közvéleményt meggyőzni, hogy a dogmatikáé a vezérszerep, hogy arra az addigi egyévi heti kilenc óra nem elég, és mindenekfölött, hogy rendszeres bölcseleti előképzés nélkül eredményesen nem tanulható (16,192; 20,240). Először az esztergomi és lassan a többi szeminárium e szerint formálta tanítási rendjét. De Prohászka ezzel be nem érte; sürgette a teológiai tanításnak a modern tudományokkal, nevezetesen természettudományokkal való elevenebb kapcsolatát (15,179); és mert ezt intézményesen biztosítani nem lehet, példájával és könyveivel (Föld és ég, Isten és a világ, Diadalmas világnézet) és dolgozataival (15,20) tört új utat.

Még jelentősebb, amit Prohászka a növendékpapok lelkiéletének emelése és nevelése terén művelt. Hitéből és hitében élő, igénytelen, önfeláldozó, a néppel érző, lendületes papság volt az ő ideálja. Tulajdon nevelése és későbbi tapasztalatok meggyőzték, hogy ennek főeszköze az önálló rendszeres elmélkedés Szent Ignác előírásai szerint. Meggyőzte ő erről Simor prímást is, aki azonban azzal intézte el a fiatal papot, hogy nincs elöljáró, aki ezt meg tudja csinálni. Mikor azonban őt kinevezte spirituálisnak, az ügy megkapta a mesterét. Prohászka fáradságot nem kímélve, haladéktalanul nekilátott nehéz föladatának. Minden este 1/2 9-kor adta azokat a „pontokat”, meggondolásokat, melyeket másnap reggel a növendékeknek a kápolnában csöndben, kinek-kinek a maga tehetsége és igénye szerint félórán keresztül elmélkedve át kellett dolgozni. Hogy mik voltak ezek a pontok, és milyen az „adásuk”, arról elég azt mondani, hogy belőlük nőtt ki az „Elmélkedések az evangéliumról”. Tevékenységével és példájával az elmélkedésnek mélységes tiszteletét és szándékát oltotta növendékeibe; az ő szemében az volt egy pap egyéni értékének és pasztorációs eredményeinek fokmérője, hogy elmélkedik-e rendszeresen és adorál-e.

Emellett bőségesen fölhasználta a személyes irányítás eszközeit: rendszeresen végigbeszélte a növendékeket az ún. directio-ban; lelkiügyben mindig nyitva volt az ajtaja és szíve. Érett, bensőséges és gazdag lelkiélete, tudása és gyarapodó tapasztalata bőségéből mindig meg tudta adni a megfelelő orvosságot. De – s ez világiaknak szóló későbbi lelki vezetésére is vonatkozik – Prohászka nem volt pedagógus abban az értelemben, hogy az elveket a mindenkori konkrét egyéni szükség szerint fölaprózta és adagolta volna, és hosszas aprólékos munkával, mondjuk nevelői technikával iparkodott volna a konkrét egyéni nehézségeket lépésről-lépésre elhárítani. Ez a gyalogjáró, kissé mesteremberízű kezelés ellenkezett az ő erőteljes, zseniális lendületű egyéniségével. Ő határtalan tisztelettel volt mindenki iránt, teljes bizalommal elfogadta, amit gyónók vagy növendékek magukról mondtak, fogyhatatlan jóakarattal és részvéttel hallgatta meg a legügyetlenebb előadást és a legidétlenebb problémát is, de mint mindenben, itt is önmagát adta: az eléje tárt esetre rövid, jól megfogalmazott, együttérzést és bensőséget lehelő feleletet adott, nagyon nehéz esetben az őszintén vergődőnek egy-egy percre megnyitotta a maga lelkének féltve őrzött szentélyét is; de aztán hirtelen fordulattal áttért olyan valamire, ami az ő szellemét épp akkor töltötte el; és így hatott a maga tüzének közlésével. Előtte áll egy márciuseleji estén egy idősebb növendék, ki a papnövendék legaggasztóbb nyomorúságában, önfertőzésben vergődik. Néhány rendkívül komoly, hivatásra, ítéletre appelláló szóval elintézi; aztán nyomban kimutat az ablakon átszűrődő fölséges napnyugtára, elragadtatással kezdi leírni; s aztán hirtelen odafordul az előtte álló fiatalemberhez: „Ah, kegyed ezt nem látja; kegyed beteg”.

Ebben persze egy felsőbb, nagyobbszabású, alkotó pedagógia van, melyet szellemi érték-nemző hatásra fölfokozott az ő egyénisége. Amit elmélkedésről, adorációról, szentmise méltóságáról tanított, annál sokkal többet, sokkal hatásosabbat mondott őt elmélkedni, imádkozni, misézni látni. Prohászkát misézni látni lelkigyakorlat, mondotta még utolsó éveiben is egy kispapja; és így volt ez már akkor. Micsoda tanítás ér a nyomába annak a leckének, melyet akárhányszor kaptak olyanok, kik az intézeti rend ellenére éjfélig is könyv mellett ültek, és mikor aludni tértek, ott látták a folyosó fülkéjében a feszület előtt vagy a Szűz Mária szobor előtt, vagy a kápolnában mozdulatlanul, teljes elmerültségben térdelni spirituálisukat – a leghidegebb télben is egy szál reverendában, s a legrosszabb térdelőn is egyenes, szabad és mégis mélységesen áhítatos tartásban!

És arról a spirituálisról tudták, hogy amiért egy ifjú levita szív hevülhet, amiről mint papi föladatról és kiválóságról álmodhatik, azt ő mind hősi fokban, zseniális eredetiséggel, sokszor merészséggel megvalósítja: a Krisztus igazáért mozgósított szónak és tollnak már akkor versenyen kívül álló mestere, Esztergom szegényeinek és betegeinek alamizsnás Szent Jánosra emlékeztető segítője, az akkor már félénken előretapogatózó keresztény-szociális, egyesületi, szövetkezeti, politikai mozgalmaknak teoretikusa, útmutatója és munkása, az igazságnak félelmet és emberi tekintetet nem ismerő harcosa kifelé és fölfelé is; és emellett maga az igénytelenség. Ő elmondhatta magáról: „Mit kívánnék? Pénzt és javadalmat? Ah, mily boldog vagyok, hogy szívem őszinteségében azt mondhatom, hogy nem. Püspökséget, nagy szónoki nevet? Ah, mily boldog vagyok, hogy azt mondhatom: nem!” (23,156); s neki elhitték. Ez valósággal szentferenci misszió volt a kitüntetéseket, javadalmakat, karriert hajhászó akkori magyar egyházban.

Ily körülmények között nem csoda, hogy Prohászka, illetőleg Pethő neve csakhamar fogalommá lett az esztergomi fiatal papság körében; a kispapok tűzbe mentek érte; az ő szemükben a „fekete prímás” volt. S akiben csak némi nemesebb indulat moccant, vele álmodott és belőle akart valami lenni; kezdték utánozni, még külsőségekben is; lassan híre ment, és onnan a magyar Sion halmáról a 90-es években egy legenda aurea rózsafelhője kelt szárnyra az esztergomi spirituálisról, mely egy addig nem ismert új tavasznak sejtelmeivel és erőivel töltötte el az ifjú levitákat.

De a papnevelő falai közt végzett csöndes munkásság csak egy ága volt annak az egyetemesebb tevékenységnek, mely átölelte a magyar egyházat összes korszerű föladataival. Prohászka abban az időben már az érett papi lélek irgalmas szemével nézett végig az alélt lelkeken, és megszánta az életre éhes sereget. Tiszta lánggal lobogott benne a Szentlélek szerelme, mélységes fájdalommal látta Krisztus jegyesének megalázódását, a lélek-járás alacsony állását, és mindenképpen segíteni akart. Szárnyaló szelleme dacára nem maradt előtte rejtve, hogy a hitélet föllendülésének megvannak a szociális és gazdasági föltételei. A magyar polgári társadalomban csaknem elsőnek fogta föl egész jelentőségében azt a szociális mozgalmat, mely Marx Károly zászlója alatt indult, elsősorban nem hódítani, hanem rombolni. Elsőnek tanulmányozta teljes alapossággal ezt a mozgalmat, fölismerte és föltárta gyöngéit (11); de egyben látta azt az igazságtalanságot és anomáliát is, melyből táplálkozott toborzó ereje; szívből szánta a szegény népet, a kereszténységgel meg nem egyeztethetőnek ismerte föl a modern kapitalizmust; elszánt és következetes szószólója lett a keresztény demokráciának, az emberméltóság gyakorlati megbecsülésének, levonta annak konzekvenciáját a politikában és a társadalmi életben, lelkes és fáradhatatlan apostola lett a szövetkezeti eszmének.

Szent méltatlankodás szállta meg, mikor látta, hogy a liberális országkormányzat milyen szégyenletesen függő helyzetbe hozta az egyházat itt Magyarországon az állammal szemben, és még jóval előbb mintsem vészfelhővé sűrűsödött volna az egyházpolitikai törvények kérdése, IX. Pius Syllabusának szellemében kezdte sürgetni az egyháznak függetlenítését a liberális állammal szemben és mint annak egyik eszközét az autonómiát, s odaadta szeplőtelen egyéniségét, elméjét és tollat a néppárt szervezésének. Ma már kevesen tudják, hogy Zichy Nándorral és Molnár Jánossal annak ő volt az egyik alapítója, és talán még kevesebben, hogy miként a szociális téren, itt sem érte be írással, irányítással és buzdítással, hanem a cselekvés terére lépett. 1888-ban megalkotta az esztergomi katolikus legényegyesületet, mely abban a papi városban első szerve volt a nép és a papság társadalmi közeledésének; 1892-ben támogatta Frey Ferenc néppárti képviselő-jelöltségét; 1896-ban a vágvecsei kerületben maga is föllépett, és csak ama hirhedt Bánffy-féle választás terrorja buktatta meg. Ugyancsak 1896-ban Csernoch Jánossal és Keményffy Dániellel megalapítja az Esztergom című politikai és társadalmi hetilapot, és amit csöndes tanulmányban és elmélésben addig kiérlelt a keresztényszociális föladatok és katolikus politikai program terén, azt itt a napi események és kérdések ütközőjében fölváltotta apró pénzre (21). Itt ragyog föl először nagy arányokban félelmes szellemi felsőbbsége és dialektikája, fogyhatatlan szellemessége és tudása. Fővárosi lapok is sűrűn idézték abban az időben a vidéki hetilap vezércikkeit.

Így áll előttünk a 90-es évek Prohászkája. Az a szellemi gazdagság, az az átfogó program és teljesítmény, melyet a későbbi Prohászkában bámultak kortársai, és amelyet tükröznek írásai, már teljes kibontakozásban van: az elmélkedő és imádkozó, a lelkivezető és spirituális, a megbámult tanár, a fogyhatatlan irgalmú szamaritánus, a mindig rendelkezésre álló titokzatos hatású gyóntató, a minden szószékre és dobogóra termett új erejű szónok, az egyesületi és szövetkezeti vezető, szervező és agitátor, a sasszemű szociális megfigyelő és politikai irányító, az érthetetlenül termékeny esszéista és könyvíró (1892-ben jelent meg első önálló munkája: Isten és a világ; rá két évre mint a budapesti hittudományi kartól kitüntetett pályamunka: Keresztény bűnbánat és bűnbocsánat); mindig győzi gondolattal és tudással, szívvel és készséggel, de erővel is: betegséget, fáradtságot nem ismer, 11-kor és még később fekszik, 5-kor és még előbb kel, télen is alig fűt és könnyedén öltözik; hihetetlen munkateljesítménye mellett ráér minden betegágynál ülni, minden gyűlésen és ünnepségen ott lenni, csütörtökön egész napi gyalog kirándulásokat tenni a környékre. Nyaranta nagyobb utakat tesz, főként Németországba, a magyar hazának is minden tájára – nem pihenés végett, hanem lelki gazdagodásra és gazdagításra ...

S ugyancsak teljes határozottsággal tör elő szellemi fiziognómiáján az eredetiségnek az a bélyege, mely a 80-as évek Prohászkájában még félénk kezdésekben kopogtat; írásában, gondolatmeneteiben, témáiban új hangok szólalnak meg, melyekre fölfigyelnek. Az emberek kezdik megsejteni, hogy a magyar Sion tornyán olyan őr áll, ki messzebbre és mélyebbre lát, mint bármely kortársa; először papnövendékek és a fiatalabb papok, lassan az idősebbek és világiak is megérzik, hogy a magyar égen új csillag támadt, hogy itt valaki egyéni stílben, zseniális eredetiséggel megoldotta azt a súlyos problémát, melyben akkor már nem egy tehetősebb ifjú pap vajúdott: az új időknek hangosan kopogtató, még teljesen föl sem ismert föladatai és nehézségei közepett kolostori elzártság nélkül, de teljesen a régi papi eszmény erejében élni nagystílű, hódító s imponáló papi életet.

Prohászka úgy jelent meg ezeknek az embereknek ítéletében, mint egy reveláció: a szokatlan értelmet sugárzó magas homlok, az élesen meglátott közeli valóságokon keresztül is más világba néző, titkos öröm tüzében égő tekintet, a virrasztások, önfegyelem, összeszedettség műhelyében acélmetszet-finomságra kidolgozott rendkívül szellemies, kifejező és aszkéta arc és alkat, a lelkiséget, erőt, finomságot és gazdagságot sugárzó mozdulatok, az erős, érces és mégis sajátosan lágy egyéni hang és szuggeráló előadás, az eredeti merész képek és gondolatok, régi igazságoknak és eszményeknek egészen új megvilágításai, a meggyőződés, átéltség és bensőség heve – s ezek a vonások valami nem földi ragyogást kaptak attól az imaélettől, melynek a szemináriumból híre ment, természetesen az ő tudta és akarata ellenére, attól az apostoli buzgóságtól, melynek megnyilvánulásait már volt alkalmunk megismerni, és attól a Fioretti-be illő irgalmasságtól, mely egészen az önkiüresítésig ment. Mint szentvince-egyesületi tag maga vitte a hóna alatt az összekoldult csizmákat és ócska ruhákat a szegényeknek, télvíz idején egy szegény mesterlegénynek odaadta új télikabátját és maga felöltőben és raktári ócska kabátban járt, a kispapok asztaláról maradt kenyereket összeszedte és galléros köpönyege alatt vitte a tamáshegyi szegények közé; a maszatos kisgyereknek szájából kivette a piszkos szopókát, nemsokára újjal, tisztával tért vissza és maga igazította el; szegényeknek kéretlenül adott nagyobb összegeket is, ha volt; és az az öreg tamáshegyi asszony, aki eljött temetésére, mert ő mentette meg annak idején a pusztulástól, mikor huzamosan betegen feküdt, az volt talán koporsóján a legszebb virág...

Ebbe a mérhetetlenül gyöngéd és bensőséges szellemi arculatba egy szinte döbbenetesen kemény vonást vésett bele hajthatatlan elvessége. „Hideg legyen a kéz minden baráti kézszorítás közt, rideg az arc minden csábító mosolyra, rettenthetetlen az ész ítélete a rosszra, a slendriánra, hallgatás a felelet minden könnyelmű, gyöngyöt és makkot összekeverő beszédre … Csak egy van, ami előtt meghajlom: ez az Isten és az Istenért dolgozó emberi lélek” (23,55,57); így ír 1889 júliusban. S egy Damiáni Szent Péter keménységével és egy Szent Bernát tüzével és bátorságával tárta föl a magyar egyház sebeit, nevezetesen a papság jó részének a természetiségben való megrekedését; egy arkangyal pátoszával vette védelmébe a celibátust, az aposztaziák fölött nem tudott napirendre térni. Kegyeletes lelkétől távol állt minden kritikaszterség vagy éppenséggel izgágaság; azonban az Úr házáért égő buzgóság nem engedte, hogy a néma eb vádja érhesse.

Amikor elvről volt szó, nem ismert félelmet és tekintetet. Mikor a fönt említett Frey Ferenc ellenében hivatalos egyházi támogatással föllépett Timon Ákos, Prohászka egy percig sem tántorodott meg. Meg volt győződve, hogy a magyar egyház a politikai rabságból való szabadulását csak a néppárttól várhatja; fölülről jövő intelmek ellenére kitartott jelöltje mellett, felséges levélben megokolta a maga és elvbarátai magatartását, és – tisztelet követte. Éppoly rettenthetetlenül szállt szembe az akkor óriási tekintélyű Samassa érsek híres egyházpolitikai beszédével (20,154), és – az ő részén volt az egyházias álláspont és az igazság. Még nagyobb próbát állt, mikor 1898-ban Roszival István kanonok, szemináriumi kormányzó a stomfai kerületben liberális programmal lépett föl a néppárti jelölttel szemben. Prohászka papoknak ilyen szereplését harakirinek és önbecstelenítésnek tartotta, és a már akkor befolyásos Esztergomban oly élesen támadta meg tulajdon rektorát, kivel egy asztalnál ült, hogy Vaszary prímás őt el akarta mozdítani és falura küldeni plébánosnak. Az alsópapság azonban Prohászka mellé sorakozott, és végre is Roszivalnak kellett távoznia a szeminárium éléről.

Prohászka mint spirituális 1899-ben

Ez a szentéletű, elveiért mindenre kész férfiú egy éppenséggel nem szent és nem elves történeti háttérből emelkedik ki. A Tisza Kálmán hosszú miniszterelnöksége alatt megerősödött liberalizmus és szabadkőművesség leghívebb szövetségesével, a kapitalista zsidósággal együtt elérkezettnek látta az időt döntő előtörésre, és készült az egyházpolitikai törvények erőszakolására; a jozefinizmustól kilúgozott, a liberalizmustól kikezdett papság jórészt még meg sem értette, mire megy a harc. A Bánffy-kormányzat önérzet- és szabadságtiprása nem egy férfiúnak arcába kergette a meggyalázottság szégyenpírját; de általában hiányzott a politikai gerincesség és az elvekért koplalni tudó elszántság. A társadalom, mely a kiegyezés után hirtelen, előkészület nélkül csöppent bele a nyugat anyagi kultúrájába, jobbára az anyagi boldogulás és társadalmi érvényesülés vizein evezett, és vele tartott a papság jó része; a lehanyatlott, elaggott irodalomtól és meddő művészettől erőteljesebb eszményi indításokat nem igen kapott, a közéleti elvi kérdések iránt még érzéket sem mutatott, az egyház mellett többnyire közömbösen ment el, támadásától csak nembánomságból tartózkodott, a szociáldemokrácia hangos toborzását és vészesen gyors sikereit nézte mint a kígyótól megbűvölt madár.

Éppen ebbe az időbe esett az ezeréves Magyarország fönnállásának ünnepe. De a milléniumi ünnepségek külső fénye a mélyebben látókat nem tudta aziránt megtéveszteni, hogy a sok belső baj vészfelhővé készül sűrűsödni, és aggódva keresték a nemzet ezeréves egén az új évezrednek biztató hajnalpírját. Prohászka a vátes szenzóriumával állapította meg a diagnózist és a próféta bátorságával állította föl a prognózist. Szívből ünnepelte a milleniumot, de egy újabb millénium zálogát nem abban látta, amit a hivatalos és félhivatalos Magyarország kikiáltott, hanem savonarolai tekintete néhány évvel előresiklott, a magyar kereszténység kilencszázéves fönnállására, és ott látta meg a magyar jövő hajnalsugarát.

Már közel két évtizedes munkás életre tekinthetett vissza. Följutott a magyar Sion ormára; s alakját kezdték meglátni szűkebb hazáján túl is. Növendékei itt is, ott is gyújtottak nevének egy-egy szerény mécsest; és íme, ezekből lassan fényözön lett.

Ő a fiatal papokat, kik kezéből kerültek ki, nem hagyta magukra; fönntartotta velük az érintkezést, tanáccsal, segítséggel, bíztatással tartotta őket, és ők a maguk részéről egyre többen keresték a kapcsolatot. 1894-ben néhányan közülük megkérték, hogy tartson nekik lelkigyakorlatot; meg is tette július elején; más megyékből is akadtak résztvevők, és kezdetüket vették a rendszeres papi lelkigyakorlatok, melyek ma általánosak és törvényesen vannak biztosítva. Az egyház-politikai törvények főbeütötték az addig gyanútlan katolikusokat, és ösztönszerűen kezdtek figyelni arra a férfiúra, aki évek óta oly merész és biztos hangon jelezte a vészt és toborzott a védekezésre. Megalakult a néppárt, és ez az országos mozgalom egyszerre az egész ország színe elé állítja egyik alapítóját és szellemi vezérét. Föléled újra a katolikus autonómiai mozgalom, és ennek országos visszhangjai az ország határáig elviszik régi és súlyos fegyverzetű szószólójának nevét. A magyar katolicizmus, ez az „alvó pimasz”, megkapta az üdvös „nyakonütést”, ébredezett és rásejtett új föladataira és kezdte érdekkel hallgatni azt a fiatal papot, aki régóta teljes fölkészültséggel, apostoli buzgósággal és zseniális megvilágítással eléje tárta azokat a föladatokat.

Prohászka neve, tekintélye és befolyása észrevétlenül, de a történet logikájának erejével kinőtt Esztergomból és belenőtt az országba. Megindult a katolikus restauráció, melynek ő volt legtudatosabb és legerőteljesebb keltegetője, és hovatovább alkalmassá vált arra, hogy befogadja vezérét. Prohászka számára új tér nyílt, és ezzel élete új szakba lép. Az esztergomi spirituálisból az ország apostola lett.

Barlay Ö. Szabolcs: „Van itt egy folyóirat”. Prohászka írói pályafutásának kezdete és kibonatkozása (1887–1904)

Forrás: Barlay Ö. Szabolcs: A katedrális. Fejezetek Prohászka Ottokár életéből (1858–1905), Szent Gellért Kiadó, Budapest, 2014, 135–147. oldal.

A földi halandók, még a hívők is legtöbbnyire külső körülmények hatása alatt hozzák meg döntéseiket, azokhoz alkalmazkodva alakítják véleményüket. A legtöbb ember bizonyos fokú kényszerpályán mozog. Prohászka életének titka többek között abban rejlik, hogy ő nem ezen a szokványos úton haladt. Lelkében mindent Isten elé visz, és kéri, hogy a Szentlélek segítse megtalálni az Úr akaratát. Ennek egyik megrendítő mondata így hangzik: „Isten akar tőlem valamit, bár tudnám, hogy mit.” (1883. szept. 21.)

Néhány hónap elteltével egyre világosabbá vált, hogy mit vár tőle az ő ura és parancsolója, a Szent Ignác-i lelkigyakorlatok Dux Generalisa.

Ez az új életrajz abban különbözik az eddig ismertektől, hogy megkísérli felderíteni, talán meg is találni a prohászkai életmű rejtett titkainak zárát. Hiszen eddig is tudtunk sok mindent az Esztergomban eltöltött huszonkét év küzdelmeiről, de az évi lelkigyakorlatok és napi adorációk közben kapott „égi instrukciókra” nem figyeltünk eléggé. Megelégedtünk az események, lelki történések leírásával, de a szándékról, az isteni akarattal való egyeztetésről és annak megvalósulásáról nem tudtunk beszámolni.

Nagyon jól tudtuk eddig is, hogy Prohászkát sok talentummal áldotta meg az Isten, de hogy mikor melyiket kell kamatoztatnia, és hogyan, milyen eszközökkel tudja legjobban megvalósítani Isten akaratát, ezeknek a kérdéseknek körvonalait és a válaszokat először ebben az életrajzban kíséreljük meg leírni.

Prohászka legmarkánsabb és élete végéig meghatározó karizmája az írás volt: a gondolatok, fogalmak szavakba öntése, az ideák művészi köntösbe öltöztetése. Erről konferenciákat tartottunk, tanulmányokat írtunk. Most már rögzíteni tudjuk azt a napot, amikor először eszmélt rá, hogy az Esztergomban megjelenő Magyar Sion folyóirat lenne az az orgánum, melybe rendszeresen írna cikkeket, tanulmányokat. „Az legyen szerve egy közös érzelem[nek] és gondolatnak” (1882. szept. 21.), mert „magas gondolatok” kellenek, anélkül nincs papi élet. Az időpont fontos, mert ahogy a prímás a szemináriumba disponálja, azonnal foglalkozik a rendszeres írás tervével. Közben állandóan kérdéseket terjeszt Isten elé, aki „tudatja vele” akaratát (1882. okt. 12.). Ezeket figyelmeztetésnek mondja.

Egy év múlva ismét előhozza a kérdést, mert szeretne meggyőződni arról, helyesen döntött-e a Magyar Sionnal kapcsolatban. Ezt írja: „A fundamentumról szóló meditációban nem jött Istentől arra való indítás, hogy ne írjak dolgozatokat, én tehát rendezve szándékomat tovább folytatom azt, Isten nagyobb dicsőségére.” (1883. júl. 7.)

„Rendezve szándékomat” – ez Prohászkánál azt jelenti, hogy megvizsgálja, milyen eszközök állnak rendelkezésére, hogyan tudja a leghatékonyabban megvalósítani az immár isteni szándékkal is megegyező terveit.

Elsőként Szent Ferencről írt tanulmányát vitte a folyóirat szerkesztőségébe. Néhány nap múlva találkozott Zádori János kanonokkal, egykori magyartanárával. „A cikk jó, azt közölni fogom, hanem a nevet nem lehet aláírni. Prohászka Ottokár… Ezt a nevet nem lehet kinyomtatni az én lapomban. Majd én keresek valami jó magyar nevet.” A következő számban valóban más név volt cikke alá írva: Petheő Rudolf. Utána hosszú ideig ezen a néven jelentek meg írásai.

Prohászka jó ideig a teológiai tanárok között is „idegen elemnek” számított, hiszen azok tekintélyes tudósnak számító egyházi férfiak voltak, többen közülük kanonoki stallum vagy püspöki szék várományosai. E „tantestület” mentalitása távol állt tőle. Ezzel együtt azonban erőteljes öntudata maradt Rómából („Én germanikus vagyok!” – írja büszkén naplójában 1883. szept. 18-án). Nagyra törő szelleme élt és erősödött, s Leó pápa szociális megújulási törekvéseinek szellemében olyan tanulmányokba kezdett és olyan publikációs tevékenységet végzett, amellyel meg akarta fogalmazni a katolikus megújulás egész programját. Erre mondta évtizedek múltán egyik barátja, a ciszterci Mihályfy Ákos, hogy szerzetesrendnyi munkát végzett egyedül.

A szembetegségben szenvedő főszerkesztő, Zádori, Prohászka atyai jó barátja, úgy döntött, hogy átadja a szerkesztést a fiatal generációnak. Erre 1887 januárjában került sor. Az új szám új fejléccel jelent meg, melyen az Új Magyar Sion után újból az eredeti név szerepelt: Magyar Sion. A beköszöntőben markáns hangú, több oldalnyi programot olvashatunk, melyet négyen írtak alá, de Prohászka fogalmazta meg. A nevek: Horváth Ferenc, Kereszty Géza, Prohászka Ottokár, Walter Gyula.

A Programmunk című bevezető cikk a magyar egyház letargikus állapotára mutat rá:

Hitüket gyakorló katolikusok (catholiques practiquants) alig vannak, és észre sem veszik, hogy a közöny, az indifferentizmus iszapja elnyeli őket. A magyar egyház hatása minimális. A Magyar Sion folyóiratnak épp az a célja, hogy ezen változtasson. Szélesre tárja kapuit, mert nyitott akar lenni minden érték előtt. A Magyar Sion közölni kíván alapos hittudományi dolgozatokat, a különféle profán tudományok eredményeit, ezért a természettudománytól el nem tekinthet. A teológiának szoros kapcsolatban kell állnia az élettel. A Magyar Sion nem zárkózhatik el ezen praktikus irány elől.

Olyan stílusban van megfogalmazva a program, hogy arra az olvasó szükségképpen felfigyel, és gondolkodni kezd. Különösen akkor, amikor a német egyház imponáló magatartására, vitalitására és harciasságára hívja fel a figyelmet: „Görresről írta Menzel Wolfgang, hogy nem tintával, hanem tűzzel írt, azért égette ki a szellemi […] tespedés fekélyeit; […] nyaka közé csapott a »német közöny«-nek, fölrázta s talpra állította nemzetét.”

Prohászka sokat gondolkozott adorációi alkalmával is mindazon, amit a programban most megfogalmazott, és amelynek lényege ebben az egy mondatban foglalható össze: „A keresztény hívő világ pulzusán akarjuk tartani kezünket.”

Hogy mennyire betöltötte lelkét a Magyar Sionban vállalt apostoli küldetése, mutatja az, hogy a Programmunk szövege nem egyszer szó szerint megtalálható az egykorú naplók feljegyzéseiben is. Ez azt jelenti, hogy a program szövegét a naplóban fogalmazta meg.

Imént láttuk, hogy a Magyar Sionban vállalt munkához a jóváhagyást az Úr Jézustól kapta. Ezen kívül mi motiválhatta, hogy ekkora erőfeszítéssel, elszántsággal tudta végrehajtani feladatát? Két tényezőre mutatunk rá. Az egyik szál XIII. Leó pápához, a másik Simor János bíboros érsekhez vezet.

Az új pápa 1879. február 22-én üzenetet intéz a katolikus hírlapok szerkesztőihez, és arra buzdítja őket, hogy vegyék fel a harcot az egyházellenes liberális sajtóval. Ezt a latin nyelven írt pápai üzenetet Prohászka magyarra fordította, és előszót írt hozzá. Ebből idézünk most néhány sort:

Az új pápa a személyes meggyőzés szuggesztivitásával ajánlja a hit és a tudomány összebékítését, […] a katolikusokat is a tudomány művelésére buzdítja. Politikában, társadalmi mozgalmakban, szellemi életben egyaránt humanus hatóerővé kívánja [tenni] az egyház intézményeit.

Gergely Jenő történész szerint is az utolsó százötven év egyháztörténetében XIII. Leó pápa regnálása fordulópontot jelent. A nagy pápa kormányzata, szociális nézetei, korszerű teológiája egy új világba illeszkedő katolicizmus épületkövei voltak. Ennek szellemében új hangvételt sürgetett az élet minden területén: ítélet, kiközösítés helyett párbeszédhez szükséges légkör megteremtése, a tudományok eredményeinek tiszteletben tartása. Ugyancsak Leó pápa fogalmazta meg és üzente a katolikus értelmiségnek, hogy a sorozatos egyházellenes könyvek, tanulmányok, cikkek állításait, torzításait, rágalmait ne hagyják válaszolatlanul, hanem ragadjanak tollat. Híres mondata: „Scriptis scripta opponenda” – írásokkal szembe írást állítsatok. Prohászkában ugyancsak visszhangra talált, hiszen ez akkor terjedt szájról szájra, amikor Prohászka egyik cikkét írta a másik után. Sőt, szerkesztői és írói munkássága azért is volt oly hatásos, és azért vállalt szellemi csatákat, mert úgy érezte, hogy ő a pápa szándékát képviseli a magyar egyházban. Erre utal az a tény is, hogy a Rerum Novarumot és néhány pápai megnyilatkozást lefordított magyarra, és kiadta.

Prohászka már ezzel a reformszellemmel átitatva tért vissza Esztergomba. A jezsuita tanítvány elfogadta és életének minden szakaszában minden képességével ki is mutatta a pápák szándékai iránti elkötelezettségét. Így azzal a tudattal vállalta a Magyar Sion folyóirat társszerkesztői munkáját, hogy új légkört alakít ki, és a pápa szándéka szerint modernizálja a folyóiratot. Egyháztörténelmi cikkek mellett új rovatok, új témák színesítették a lapot: lelkészet, tanoda, irodalom, művészet.

Prohászka motivációjának másik szála Simor János hercegprímáshoz vezet, aki gimnazista kora óta féltő gonddal irányította Prohászka előmenetelét. Ezt ő is tudta, és naplójának soraiból érződik is, hogy tisztelte, szerette legfőbb elöljáróját, aki nemegyszer magához hívatta, és elbeszélgetett vele. Azt azonban teljes egészében csak most látjuk, hogy milyen elemi erővel hatott rá a prímás.

1883. okt. 7-én olyan megrendítő mondatokat írt le naplójában, melyekből egyértelmű, hogy Simor János beszéde még aznap életre szóló elhatározást váltott ki belőle.

„A prímás beszéde a kor rémületes nyomorának és bajainak öntudatára ébresztett. Rettenetes és vészthozó az ár, mely elnyomással fenyeget… Én a kor rettenetes állapotát fölfogni törekszem, s annak borzalmas veszélyeit […] lelkem előtt tartom… Ez a tűz a forró kívánság heve lelkemben, száll belőle az ima, de a tűz éget és emészt! Ó, csak emésszen, ily nagy célokért e pillanatban áldozom föl életemet… Egy örökkévalóságra szóló műhöz fogtam.”

Ettől a naptól kezdve Simor bíboros beszédének hatására minden nap rózsafüzért imádkozik, és ezt minden héten egyszer a Bakócz-kápolnában (régi nevén Bakács) külön fölajánlja a Szent Szűznek. Egy ilyen napnak a bejegyzésében találjuk ezt a fontos mondatot: „Felajánlom a Bakács-kápolnában tisztelt Szűznek az imát, a szót, az írást, a szenvedést, övé ez.”

Ha összegezzük az eddig elmondottakat, látjuk, hogy mi minden motiválta a Magyar Sionban vállalt feladatot: szándékát jóváhagyta az Úr, nagyon erősen hatott rá a kiváló író és tudós XIII. Leó pápa, és nem utolsósorban főpásztora, Simor János, aki a magyar egyház tragikus állapotát vázolta fel papjai és hívei előtt.

És van még egy észrevétel, ami magyarázatot ad erre a fantasztikus munkatempóra és a Magyar Sion elterjedésére. Nem más ez, mint Prohászka személyiségének egyik legismertebb vonása: szenvedélyes odaadása az Isten ügyének. Bármi legyen a feladat, ha az érinti az „Ad maiorem Dei gloriam”-ot (Isten nagyobb dicsőségének szolgálatát), akkor minden képességével ezt akarja diadalra vinni.

Apostoli tűz fénye és heve lobog, árad a szerkesztésében megjelent folyóirat minden oldalából. „Ó, én nem akarok, nem, soha kicsiny lenni! Az Isten is naggyá, lelkessé teremtett… Az ilyen ember nem ismer kíméletet… Nem bánja, ha nincs nyugalma!” (1886. márc. 17.)

Így még jobban megértjük azokat az eksztatikus mondatait, melyek minduntalan felbukkannak naplójában. Mivel eddig nemigen foglalkozott cikkek közreadásával, nem tudta, hogy lelke mélyén írói talentum szunnyad. Ezért írta a Magyar Sion említett Programmunk című bevezetőjében, hogy „nincs köztünk eddig olyan, aki tűzzel ír, de ha a jó erők összeállnak, a szikrákból majd tüzet is lobbanthatnak”. Akkor még senki nem gondolta, Prohászka sem, hogy ő lesz ez a várva várt szikra. Még akkor sem tudta, amikor negyedmagával átvette a folyóirat szerkesztését. Ilyen sorokat találunk: „Ó, ha volna tollam éles, mint a kard, hegyes, mint a tű, ropogós és tápláló, ha volna nyelvem, mely oly hajlékony és gyengéd és oly erős és alakító volna! Mi másra használnám, mint Krisztus dicsőségére.” Látja, tudja, érzi, hogy eljött a cselekvés, a küzdelem ideje, de senkit nem talál, aki az élre állna. „Ráférne már ránk is, hogy föltámadna közülünk, ki a lelketlen s rendetlen emberaprólékba szellemet öntene […] ráférne a közélet ezen tehetetlen szellemébe merült egyházunkra is, hogy támadna kebeléből a német Görreshez hasonló!” (1886. szept. 19.)

Ekkoriban olyan a magyar egyház, mint a pásztor nélküli nyáj, amelyen megesett Jézus szíve: „Sajnálom a tömeget.” (Mk 6,34) Míg nem jön senki, addig a Magyar Sionon keresztül igyekszik segíteni testvérein: „Fölkelteni, fölkelteni a mámorból ezt a papságot, megmutatni neki: Íme, árván állsz, fej vagy test nélkül, vezér sereg nélkül. Fölkelteni az egyházias öntudatot, mely nem lapul, […] melynek öröme telik, […] hogy valamit mégis csak tehet.” Közben leírja, de nem is sejti, hogy jövőbeli küldetését fogalmazza meg, és épp arról a szikráról beszél, amelynek hiányát előbb felrótta. „Kiöntöm lelkem apostoli szikráját, telítem, és lövellem: újra telítem! Amim van, Istennek ajánlom!” (1886. szept. 19.)

Azt pedig csak az irodalomtörténészek tudják lemérni, hogy mi mindent köszönhetünk a Magyar Sionnak. Prohászka stílusa ugyanis, anélkül, hogy tudott volna róla, fokozatosan csiszolódott, szépült, és néhány éven belül az új magyar próza egyik neves művelőjévé vált. Az 1882-ben írt Szent Ferenc-cikkének stílusa még nehézkes, mondatszerkesztése bonyolult. A római Germanicum–Hungaricumról szóló tanulmánya már remekmű.

Tény, hogy 1887 és 1904 között a Magyar Sion Prohászka irányítása alatt a kor egyik legszínvonalasabb sajtóterméke lett nemcsak teológiai, filozófiai kérdésekben, hanem az egyházi élet és a szociális problémák terén is. Éles hangú, igazságot kereső kritikái Prohászkát érett, önmagát megtalált és kitűnően kifejezni tudó gondolkodónak mutatják.

Gergely Jenő összegezi a folyóiratban kifejtett tevékenységét: Nagy munkabírással hatvankét értekezést, százhatvan könyvismertetést írt, mintegy kétezerhatszáz oldal terjedelemben. Számonként átlag egy-egy ívet az ő írása töltött ki.

Úgy látjuk, hogy sokkal nagyobb jelentőséget kell tulajdonítanunk a Magyar Sionban végzett írói, szerkesztői tevékenységének, mint eddig tettük. Tudniillik most már világosan látjuk, hogy az itt megjelent írásai tették országosan ismertté. Mert Prohászka nemcsak tudományos cikkeket írt, hanem össztársadalmat érintő, szociális kérdésekről is értekezett, ráadásul a szegények oldaláról megközelítve (munkához való jog, munkások jogai, érdekeik védelme). Cikkei után néhány évvel egyre több város, közösség hívta meg, mert személyesen akarták látni és hallani azt a bátor, szókimondó „csodalényt”, aki még az egri érseknek is szemére merte hányni, hogy amit a felsőházban mondott, nem katolikus. Prohászka az esztergomi papnevelő intézetben érik a magyar katolikus megújulás vezéregyéniségévé s az őt fél évszázaddal követő hazai katolikus reneszánsz eszmei alapjainak lerakójává és mozgatójává.

E fejezetet Prohászka egy igen fontos, programadó beszédével fejezzük be. Címe: A sajtó feladata a modern harcban. Az Országos Pázmány Egyesület Nyitrán tartott gyűlésén mondta el 1903. június 7-én.

Az első sorokban a Pünkösd szelleméről ír.

Pünkösd sok volt már a világon. Mindegyiknek szenvedélye volt a terjeszkedés, a térfoglalás. Volt Pünkösdje a reneszánsznak; volt a francia forradalomnak…

A mai világban is Pünkösd van. A szellem ébred, de még vajúdik. Látunk titokzatos prófétákat, de még nem értjük őket.

Minden Pünkösd megteremti a maga orgánumát. A mi korunk Pünkösdje főleg a sajtót használja. A nagy angol közíró, Carlyle azt mondja: „Ami a középkorban volt a pápa, a püspök, a zsinat, az ma egy személyben a sajtó.” Ha ez túlzás is, mégis igaz, hogy az ólmos betűk soraiban vannak elrejtőzködve az új eszmék. Ami nagy gondolat, az a sajtó által akar tért foglalni magának. Ezt használja fel minden irányzat és törekvés.

Ezt kell nekünk is felhasználnunk, ha élni akarunk. Nekünk is a nyilvánosság terére kell állítanunk a magunk igazát. Korunk iránya a racionalizmus. A ma emberének bálványa az ész, a tudomány. A katolikus sajtónak sem szabad a modern tudomány ellen harcolnia, sem azt ignorálnia.

Míg a másik oldal sajtója azt mondja: „Ez az élet és semmi más, nekünk ez nem elég!” Nekünk az örök eszményeket kell visszahoznunk, ezeket kell az elfáradt, elzsibbadt lelkekbe lehelnünk. A művészetnek szüksége van egy végtelen horizontra. A materializmus látóhatára szűk. Az emberiségnek örök, végtelen ideálokra van szüksége. Haza, család, erkölcs, erény: mindezek e fojtott légkörben nélkülözhetetlenek. A materializmus elhervasztotta ezeket. Ehhez nélkülözhetetlen a sajtó. A sajtó az új apostol, szüksége van Pünkösdre, az emberiség különben elernyed. A másik oldal sajtója a frivolságot viseli homlokán. Nyomában csak erkölcsi nyomorúság és hazugság terem.

Nekünk megvannak az eszméink, de mit használ, ha testet nem adunk nekik? Hogy történik ez? Emberek által, akik a szónak hatalmával, acéltollakkal rendelkeznek, és világgá tudják kürtölni eszméiket: ezt várjuk a sajtótól. Jól mondja Platón, hogy nem lehet az örök eszményekhez eltalálni, nem repülhet a madár, ha csak egy szárnya van. A léleknek is két szárnya van, az ész és a szív, a tudás és az intuíció, a tudomány és a hit!

A filozófok a szépnek fogalmát határozzák meg, buzdítanak, hogy élvezzük a természetet. Azt mondják, szép a föld, kifejtik az igazság, a jó fogalmát, de azt mondják: ne menjetek a kinyilatkoztatáshoz! Helyette itt van a mi morálunk. Így válik a történelem egészen emberi történelemmé.

Mi azt mondjuk, hogy sok igazság van ez eszmékben, de nemcsak a teremtő Istenben hiszünk, hanem Jézus Krisztusban is. Nem szabad elfelejteni a földet a mennyország miatt. A baj a túlzásban van. A túlzott gondolatokkal van telítve a világ. Mintha lázban volna. „Szinte érzem a modern emberiség ütőerét, dolgozik benne a szenvedély, mely […] csak élvezni vágyik. Íme, mily piszkos ár hömpölyög végig a világon, mely […] az ember erkölcsi világát önti el, s nyomában hervadás s lemondás s buja kéj terjeszti ki uralmát.”

Csak végig kell nézni eme irányzat sajtóján. A vezércikkek arról panaszkodnak, hogyan rothad a világ, s néhány sorral lejjebb a tárcák a piszokban lubickolnak.

Mennyire kell ellengátakat emelni! Rothadás bacilusa, gomba van elég! Erős bükk, tölgy, pálma kell nekünk. Erre csak az a sajtó képes, amelyet az első betűtől az utolsóig erkölcsi törvény irányít. Az ő sajtójuk egészségtelen légkört teremt. A jó és rossz tudás fáját állítják fel. Az ország népe ezen fa alatt sétáltatja gyermekeit, kísértésnek teszi ki erényüket. Nekünk nem kísértés, hanem lelkesítés kell. Egészséges, romlatlan emberekre van szükségünk.

Valamikor azt mondta Schopenhauer: „Meg kell egyszer írni a tragikus irodalomtörténetet is.” A katolikus sajtó sokat tud írni erről a tragikumról is. Álljunk a katolikus sajtó mögé, bízom benne, hogy sokan leszünk, és egymás után jelentkeznek majd, és mondják: Én is itt vagyok!

Tolsztoj mondja: „Olyan vagyok, mint a fészkéből kiesett tollatlan madár, amely anyja után sipog.” Bennünk is van jobb érzés egy nemesebb világ után. Ehhez kell a mi Pünkösdünk, mely nem oltja ki a tudomány lámpáját, a technikai haladás kovácsműhelyének tüzét, hanem szárnyakat ad a vergődőnek, hogy a gyenge teljes fejlettséget nyerjen, és vigyen előre másokat is a magasba.

Tegyünk egy szent fogadást: kövessük a pünkösdi fényt. Ne azokat a nagy tehetségeket kövessük, akik mindenütt és mindig csak sötét éjjelt látnak – ahhoz a vakság is elég. Ne azokat a hatalmasokat, akik titánok, de szellemi epigonokat nevelnek, hanem azokat, akik hitre, reményre, bizalomra, erényre tanítanak, és megújítják a föld színét, és a magyar közszellemet ideális magasba emelik.

A Magyar Sion – Összefoglalás

Forrás: A Magyar Sion és az Új Magyar Sion (1863–1904) repertóriuma (összeállította: Saliga Irén), Pázmány Péter Katolikus Egyetem, Szlavisztika – Közép-Európa Intézet, Szent Adalbert Közép-Európa Kutatócsoport, Piliscsaba–Esztergom, 2007, 409–412. oldal.

Az 1860-as években kibontakozó magyarországi katolikus sajtó kiemelkedő teljesítménye volt a Magyar Sion című folyóirat, mely 1863 és 1904 között jelent meg. Ahhoz, hogy értékének megfelelően helyezzük el a magyarországi folyóirat-irodalom történetében, röviden vázolnunk kell a magyar katolikus egyház szerepét a korszakban.

A római katolikus egyház ellentmondásos helyzetben volt Magyarországon a kiegyezést megelőző mintegy másfél évtizedben, de 1867 után is. E helyzet reális értékelését nehezíti, hogy a történeti szakirodalom korántsem egységes e kérdés megítélésében.[7]

Az önkényuralom, a neoabszolutizmus éveiben népszerűtlen volt a katolicizmus, hiszen a klérus, sőt a katolicizmus világi képviselőinek egy része is az 1848-as forradalom és szabadságharc ellenségének bizonyult. A társadalom alsóbb rétegei, különösen a polgárság képviselői ezzel kapcsolatos tapasztalataikat az egész egyházra, illetve magára a katolicizmusra vonatkoztatták. A közvélemény általában azt a túlzónak tűnő nézetet vallotta, hogy a protestáns egyházak a forradalom és szabadságharc, míg a katolikusok a Habsburg-udvar hívei voltak. Többnyire nem vették tudomásul, hogy a bukást követő megtorlás nem kerülte el a római katolikus egyházat sem. Hozzájárult még mindehhez az is, hogy az abszolutizmus éveiben a klérus képviselői magas hivatalokat vállaltak, s Ferenc József neoabszolutista törekvéseit a római katolikus egyház új, általa mint főkegyúr által kinevezett magyarországi vezetői és IX. Pius pápa egyaránt támogatta. Ezt segítette a császár és a pápa között 1855-ben kötött osztrák birodalmi konkordátum, mely tulajdonképpen államegyházi státust biztosított a katolikusoknak, és sokkal inkább szolgálta a római katolikus egyház érdekeit, mint az 1848-as egyházpolitikai törvénykezés, annak ellenére, hogy a konkordátum megkötésekor Ferenc Józsefet elsősorban az abszolutista kormányzat erősítése vezette. Mindezek a tényezők valószínűleg együttesen okozták azt a hihetetlen presztízsveszteséget, amit a római katolikus egyház Magyarországon ezekben az években elszenvedett. Utalnunk kell arra az általános európai jelenségre is, hogy a polgári rétegekben egyre inkább terjedt a vallási közöny, egyre többen mellőzték a mindennapi vallásgyakorlatot, és egyre gyakoribb lett a felekezeten kívüliség is.

Vallásosságát elsősorban a tradíciókhoz jobban ragaszkodó falusi lakosság őrizte, tőlük viszont egyre távolabb került a kevés szociális érzékenységet mutató barokk főpapság, mely nem tudott választ adni a polgárosodás, a modernizáció kihívásaira.

A kiegyezést követő liberális állami berendezkedésben gyors polgárosodás indult, s a politikai helyzet konszolidálása után az uralkodó sokkal inkább a labilis egyensúly megtartására törekedett, semmint az egyház kivételezett helyzetének további védelmére. Az egyház nehezen tudott alkalmazkodni. Különösen sértették érdekeit az állam szekularizációs törekvései, egyházpolitikai törvénykezése. A római katolikus egyház uralmi helyzete csökkent, megvalósult az egyházak egyenjogúsítása, s egyre szélesebb társadalmi rétegekben mutatkozott a vallási közöny, elfordulás az egyháztól, sőt különféle antiklerikális mozgalmak bontakoztak ki. Nem véletlen, hogy óriási társadalmi és politikai viták kísérték a századvégi egyházpolitikai törvénykezés folyamatát, mígnem a liberális polgári állam törekvéseinek megfelelően 1895-re lezárult az egyházügy egységes törvényi szabályozása, mely az egyházak emancipációjának kiteljesítése és a vallásszabadság biztosítása mellett még a felekezetenkívüliség lehetőségét is rögzítette az állampolgár számára. E törvények sértették a katolikus egyház érdekeit, becikkelyezésük vereséget jelentett a polgári állammal szemben.

Ez a vereség, valamint az egyetemes katolicizmus 1891-től tapasztalható megújulása szükségszerűvé tette a magyarországi katolikus egyház helyzetének, feladatának újraértékelését, s alapot adott a korszerű katolikus szerveződések kibontakozásához. 1891-ben ugyanis XIII. Leó pápa kiadta a „Rerum novarum” kezdetű enciklikát, melyben az egyház a polgári állam és értékrendje elfogadását hirdette meg, s útmutatást adott, hogyan találhatja meg helyét és feladatait az új társadalomban.[8]

Ezeket a folyamatokat nyomon követhetjük a Magyar Sionban is. Az egyház kiemelkedő képviselői a katolicizmus legjobb hagyományait felelevenítve fáradoztak a magyarországi katolicizmus megújításán. Már az 1850-es évektől változások történtek az egyház belső életében, így például csökkentették az ünnepek számát, enyhítették a böjtöket, hogy a polgárosodás által megkövetelt munkaritmust ne akadályozzák. Egyre nagyobb jelentőségre tettek szert ismét a búcsújárások, egymás után alakultak a hitbuzgalmi egyesületek, társulatok, oltáregyletek. Az aktív vallásosságot kívánták előmozdítani a nemzeti nyelven kiadott ima- és énekeskönyvek.

1852-től a Szent István Társulat vette kézbe a katolikus könyvkiadást, amely napjainkig igen hatékonyan működik. Az 1860-as évektől kibontakozott a katolikus sajtó is. 1860-ban jelent meg az első katolikus napilap, az Idők Tanúja,[9] 1861-ben Győrött a Győri Történelmi és Régészeti Füzetek, 1863-ban pedig Esztergomban a Magyar Sion című tudományos folyóirat. A későbbiekben a központi lapokon kívül szinte minden püspöki székhelyen volt időszakos katolikus lap, és a folyóiratok száma is gyarapodott, bár színvonaluk és igényességük igen változó. A Magyar Sion tudományos színvonalával, igényességével egész fennállása alatt kiemelkedett közülük.

A Magyar Sion története három korszakra bontható:

I. 1863–1869, szerkesztő: Knauz Nándor.

II. 1870–1886, szerkesztők: Frankl (Fraknói) Vilmos, Zádori János. Ebben az időszakban Új Magyar Sion címen jelent meg.

III. 1887–1904, szerkesztők: Kereszty Viktor, Prohászka Ottokár. Ismét Magyar Sion címen.

1863-ban Knauz Nándor – a kibontakozó magyar katolikus egyháztörténetírás egyik úttörője, kiemelkedő kutatója – alapította a folyóiratot. Ezekben az években kezdődött a magyarországi egyházak történetének feldolgozása nemcsak a katolikus, hanem a protestáns felekezetek esetében is.[10] Knauz kifejezetten az egyháztörténeti kutatások publikálására hozta létre a folyóiratot, s szerkezetét is ennek szem előtt tartásával alakította ki. ,,Magyar egyházunk múltjának felderítése. Ez röviden a program, melyet ezennel zászlónkra kitűztünk.” – fogalmazta meg a folyóirat célját az első szám Tájékoztatásul című bevezetőjében.[11] Ehhez igazodik a rovatok kialakítása is. Az Értekezések rovatban a kutatási eredmények bemutatása, életrajzok, monográfiák és egyéb tanulmányok kapnak helyet. Az Okiratok úttörő feladatot vállal: a magyar katolikus egyháztörténet forrásainak folyamatos közlését. A Tárca rovatban már inkább különféle útleírások, egyházi műkincsek bemutatása és hasonló tárgyú cikkek kapnak helyet, a Könyvszemle rovat különféle tudományos és egyéb, az egyházi élettel kapcsolatos könyvek recenzióját tartalmazza. A Személyi hírek az éppen aktuális egyházi ügyekről, kinevezésekről stb. tudósít.

A folyóirat címének kiválasztásakor az Esztergomhoz való kapcsolódás játszott szerepet. Köztudott, hogy a várost az egyházi irodalom gyakran emlegeti magyar Sionként.

A következő hat évben Knauz egyházi és világi körökben egyaránt megbecsülést szerzett folyóiratának, hiszen annak tudományos értékét senki nem vonhatta kétségbe. Persze, nem volt túl széles a nyilvánosság. Az első évben 850 előfizetője volt.[12]

1869 végén Knauz Nándor egyszerűen meg akarja szüntetni a folyóiratot, ugyanis lehetőséget és megbízatást kapott az eddigieknél alaposabb és szélesebb körű egyháztörténeti kutatások folytatására. Zádori János és Fraknói Vilmos, az esztergomi papnevelde tanárai, akik már eddig is dolgoztak a Magyar Sionba, úgy gondolták, vétek lenne megszüntetni a tekintélyes folyóiratot, és Knauz egyetértésével 1870-től átvették a szerkesztői feladatokat. Az 1869. évi utolsó kötetben tájékoztatták a közönséget a változásokról: ,,…az enyészettől megóvni, és egyszersmind a kor követelményeihez képest átalakítani…”[13] kívánják a Magyar Siont.

Amikor 1870 januárjában a folyóirat megjelent, az olvasók alapos változást tapasztalhattak. Már a címben is megmutatkozik a megújulás szándéka (Új Magyar Sion), még inkább a szerkezeti változásokban. Az új szerkesztők nagyon is erőteljesen igyekeznek megvalósítani elhatározásukat, hogy a lapot a kor követelményeihez igazítsák, s az első számban programot is adnak ehhez Föladataink című cikkükben.[14] Hangsúlyozzák ugyan a kontinuitást elődjükkel, azonban a jövőben az egyháztörténeti tárgyú írások megjelentetése csak része a munkának. Olyan általános érdekű folyóiratot szeretnének megvalósítani, mely felöleli az egyházirodalom egész körét, foglalkozik a katolicizmus, a világegyház, a lelkipásztorkodás aktuális problematikájával is. E törekvés nyilvánvalóan összefügg a kiegyezést követő egyházpolitikai problémákkal, s kapcsolódik azokhoz az erőfeszítésekhez, melyek a katolikus egyház társadalmi szerepének megőrzését célozták meg.

Az új elveknek megfelelően alakult át a lap szerkezete is. Az Értekezések és a Lelkészet és tanoda című rovatok közlik a legfontosabbnak vélt tanulmányokat, előbbi az egyháztörténet, egyházjog, bölcselet, apológia tárgyköréből, utóbbi a pasztorálás és a neveléstan aktuális kérdéseiről. Irodalom és művészet cím alatt itt is közölnek recenziókat, valamit a Vegyesekben személyi híreket, egyéb aktuális tudósításokat. Újdonság a Költemények rovat, amelyben egyházi, vallásos tárgyú versek jelentek meg.

A megújult folyóirat továbbra is tekintélyes szerzői gárdával, magas színvonalon működött, és folyamatosan hallatta hangját az épp aktuális egyházpolitikai kérdésekkel kapcsolatban. A szerkesztés munkájának oroszlánrészét Zádori vállalta, 1873-től pedig – Fraknói távozása után – egyedül folytatta. Kialakított maga körül egy kis műhelyt a papnevelde tanárai közül. Fraknói továbbra is a szerzők között szerepel több neves kortársával együtt.

1887-től számíthatjuk a folyóirat harmadik korszakát, amikor ismét szerkesztőváltás történt. Zádori ugyanis megbetegedett, s átadta munkáját a körülötte kialakult csoportnak. Ismét Magyar Sion címen jelent meg a folyóirat, a célkitűzés és a szerkesztési elvek azonban változatlanok maradtak. Nem változott a rovatok megszokott rendje sem. Ezek a lap legjobb évei, a szerkesztés és a megjelenő írások ekkor a legszínvonalasabbak, s ekkor emelkedik leginkább a magyar folyóirat-irodalom legjobbjai közé. Prohászka Ottokár szerkesztő ugyanis szorosan kapcsolódott ahhoz a folyamathoz, mely a katolikus egyház megújulását eredményezte ezekben az években. A katolicizmus modernizációjának legfőbb magyarországi hirdetőjeként igen nagy népszerűségre tett szert a közvélemény előtt. „…Modern gondolkodó, modern pedagógus és modern főpásztor” volt, aki számos tanulmányt, könyvet alkotott az egyház társadalmi szerepéről, közéleti feladatairól, az egyház szociális felelősségéről.[15] Mindez természetesen meghatározta a lap utolsó korszakának szellemiségét.

A Magyar Sion nagy utat tett meg az egyháztörténeti kezdetektől a századfordulóig. Tekintélye, szellemisége hozzájárult a magyarországi modern politikai katolicizmus, a megújuló egyház népszerűsítéséhez, ily módon elősegítve a 20. századi korszerű magyar katolicizmus kialakulását.

T. Molnár Gizella

Szerkesztőváltások a Magyar Sion tükrében

1863 – Tájékozásul

Forrás: Magyar Sion 1863, 5–8. oldal.

Mióta első apostoli szent királyunk hazánk egén a kereszténység napját felragyogtatá, ott díszlik azóta e honnak viharos bár, de dicsőségteljes múltjában egyik főtényezőként magyar egyházunk. Mert nincs e honnak korszaka, melynek jólétére ez egyház döntő vagy legalább iránytadó befolyással ne lett volna, vagy melynek balszerencséjében ez egyház is ne osztozott volna. Amily nagyszerű tehát, amily változatos e hon története; épp oly nagyszerűnek, épp oly változatosnak kell hogy legyen ez egyház története is.

Hazánk már meglelte történetíróit. Hosszú sorban vonulnak el szemeink előtt a hősök, a nagyok, kik e hont felvirágoztaták, kik azt vaskarjaikkal megvédék s kik a magyar nevet a félvilággal meg tudák becsültetni!…

De egyházunk mindeddig hiában várta dicsőségének tüzetes és kisebb részletekre is kiterjeszkedő megíróját. A kő, mely ez egyház nagy férfiainak sírját fedé, elfedte legtöbbnyire e férfiak nagy tetteit, hírét, sőt néha még neveit is!

Voltak ugyan tudományos képzettségű férfiaink, kik ez elhagyott téren munkálkodni törekedtek, de legtöbbször a szükséges anyagot makacs zárak rejték el szemeik elől… S innen történt, hogy a nagymélt. püspöki kar által ez ügyben még boldog emlékezetű Kopácsy József prímás idejében kitűzött pályakérdés eredménye egész mai napig ismeretlen.

Az idők immár megváltoztak, a zárak lassankint lehullnak s csak rajtunk áll, hogy régi dicsőségünk napfényre derüljön.

S e célt tűzte ki feladatául e jelen vállalat. Magyar egyházunk múltjának felderítése. Ez röviden a program, melyet ezennel zászlónkra kitűzünk. Magyar egyháztörténetünk egykori megirathatásának alapját akarjuk e vállalattal megvetni.

E cél elérhetése végett lapunkat három részre osztjuk.

I. Bármely épület csak akkor készülhet el teljesen, ha egyes, egymást kiegészítő s egymást nem nélkülözhető részei előbb elkészítvék. Így egyházunk történelme is csak akkor lesz teljes, akkor lesz tökéletes, ha előbb egyes alapító, kiegészítő részei megíratnak. Ily egyes részeket foglaland magában lapunk első része, vagyis kisebb-nagyobb értekezéseket magyar egyházunk történelmének minden ágából; milyenek: magyar szentek, püspökök s egyéb egyházi férfiak életírásai; apátságok, prépostságok, plébániák, zárdák, templomok, egyházi birtokok, helységek történeti leírásai; egyházunk viszonya különféle irányban; egyes kérdések megvitatása; balvélemények, hibás felfogások, vagy rossz akarat szülte téves állítások helyreigazítása, megcáfolása; tárgyunkra vonatkozó jogi kérdések fejtegetése; tanügy sat. sat.

II. Bármely épületnek nem csak egyes részekre, hanem és mindenek előtt alapra van szüksége. Így egyházunk történelmének is. Ez alapot pedig, mint általában minden történelemnél, képezik régi, leginkább egykorú iratok s ezek közt is a leghitelesebbek, vagyis az okmányok. S ezekre fordítandja figyelmét lapunk második része, közölni fogván a magyar egyház történelmére vonatkozó s mindeddig napvilágot nem látott okmányokat s egyéb hiteles iratokat eredeti nyelven, eredeti helyesírással.

E két rész tehát kizárólag magyar egyházunk történelmének lesz szánva; mert kitűzött célunkat csak úgy véljük elérhetni, ha mellőzve az általános egyháztörténelmet, saját egyházunkra szorítkozunk; s különben is az általános egyháztörténelem nélkülünk is elig ápolókra talál; de magyar egyházunk történetének felvirágzását, ha csak mi magyarok nem műveljük, kitől várhatjuk?…

III. A harmadik résznek, vagyis a Tárcának, már tágasabb tért nyitunk, amennyiben benne néha a külföldről is meg fogunk emlékezni; így fogja például e rész hozni a szent földnek leírását az ott négy évet töltött Hatala Pétertől. Azonban e részben is kiválólag leszünk tekintettel hazánk egyházára s annak a múltból még fennmaradt régiségeire; milyenek kéziratok, ősnyomatok (incunabula), könyvtárak, régi szobrok, síremlékek s egyéb egyházi műkincsek leírása. Továbbá régi szokások, felfogások rövid ismertetése. Sőt nagyobb változatosság tekintetéből a jelenkorra is ki fogunk terjeszkedni, méltányolván mindazt, mi irányunk és célunk körébe vág; ilyenek: nevezetesb események, alapítványok, könyvbírálatok, egyházi előléptetések, változások, halálozások, az illetők rövid életírásával.

Erőtlenségem önérzete az így körvonalozott s még egészen töretlen ösvénytől visszaijesztene, ha oly férfiakat nem sikerült volna közreműködőkül megnyerhetnem, kik gyengeségemet eliggé fogják támogatni s kiknek neveit lapomnak legjobb ajánlásaul ezennel ide igtatom:

Balássy Ferencz felnémethi lelkész, Boltizsár Ágoston zohori lelkész, Botka Tivadar földbirtokos magyar akadémiai lev. tag, Csaplár Benedek szegedi gymn. tanár, Csesznekváraljai (Gulden) Endre ácsteszéri lelkész, Draxler János b. gyarmati segédlelkész, Fábián István széplaki lelkész m. akad. l. tag, Fábián János a.-szemerédi lelkész, Fernczy Jakab esztergomi gymn. igazgató, Dr. Fogarasy Mihály c. püspök, Frankl Vilmos papjelelt, Füssy (Fuchs) Tamás pápai gymn. igazgató, Galambos Kálmán esztergomi papneveldei lelkiigazgató, Dr. Gyarmathy János somlyóvásárhelyi lelkész, Dr. Hatala Péter, esztergomi papneveldei tanár, Huszár Károly székesfehérvári püspöki titkár, Ipolyi (Stummer) Arnold t. sz. miklósi lelkész m. akad. rendes tag, Kubriczky Endre taksonyi lelkész, Dr.Laubhaimer Ferencz pestegyetemi tanár, Majer István kürthi lelkész, Mendlik Ágoston pécsi tanár, Mészáros Imre vadkerti espereslelkész m. akad. l. tag, Munkay János kékkeői lelkész, Nagy Iván pestegyetemi könyvtárőr m. akad. lev. tag, Dr. Nogáll János nagyváradi kanonok, Oltványi Pál földeáki lelkész, Rakovszky István földbirtokos, Dr. Rimely Károly pázmánintézeti aligazgató, Dr. Róder Alajos c.kanonok, Dr. Samassa József pestegyetemi tanár, Dr. Sárkány Miklós bakonybéli apát, Dr. Somhegyi (Schröck) Ferencz szegedi gymn. igazgató m. akad. l. tag, Dr. Somogyi Károly pozsonyi kanonok m. akad. l. tag, Szabó Imre f. iszkázi espereslelkész, Dr. Szabó József esztergomi kanonok, Dr. Szuppan Zsigmond esztergomi kanonok, Sujánszky Antal pesti prépostlelkész, Vass József váci gymn. tanár m. akad. l. tag, Veszely Károly károlyfehérvári igazgatótanár, Dr. Zalka János esztergomi kanonok, Dr. Zerich Tivadar pestegyetemi tanár, Zsihovics Ferencz pesti papneveldei lelkiigazgató.

E tisztes névsor azonban nem azért van itt felhozva, mintha általa mások elől lapom hasábjait el akarnám zárni. Közölhető dolgozatot mindenkitől köszönettel fogok elfogadni; sőt erősen hiszem, hogy minden lelkész úrban egy-egy munkatársat fogok megnyerni, amennyiben minden lelkész plébániájának történetét, elődeinek az anyakönyvekből kivonandó névsorozatával együtt, lapom számára megirhatja.

1869 – Az Új „Magyar Sion” programja

Forrás: Magyar Sion, 1869, 794–797. oldal.

Jeles történészünk Knauz Nándor a „Magyar Sion” megalapítója és hét éven át buzgó szerkesztője, Magyarország herczegprímása által egy nagyfontosságú okmánygyűjtemény kiadásával megbizatva, a címzett folyóirat szerkesztésétől a folyó év végével visszalép.

Alulírottak azon nézetben vannak, hogy a hazai kath. irodalom érdekében hasznos szolgálatot tesznek, midőn a „Magyar Siont” az enyészettől megóvják és napjaink követeléseihez képest átalakítják.

Miután ugyanis a kutató történelem immár elég közeggel rendelkezik a napfényre hozott emlékek közrebocsátására, úgy hiszik, találkoznak a „Magyar Sion” eddigi t. olvasóinak óhajtásaival, midőn azt általános érdekű folyóirattá változtatják, mely szívesen megnyitván hasábjait a hazai egyháztörténelmünkre vonatkozó dolgozatoknak is, az egyházirodalom egész körét fölkarolandja.

A „Magyar Sion” föladata leend ezentúl alaposan kidolgozott cikkekben tárgyalni mindazon fontos kérdéseket, melyek a katholicizmus hitéleti és társadalmi fejleményeiben fölmerülnek, vagy azokkal bármiképp összefüggésben vannak; támogatva ama szent érdekeket, melyek az egyház és társadalom lételemei. De óvakodni fogunk, nehogy midőn védelmezzük az egyház intézményeit, vagy föltárjuk bajait és kiemeljük szükségeit, magunk megingassuk alapjait. Jogi önérzetünk nem fogja elfelejtetni velünk az Üdvözítőnek apostolaihoz és személyeikben utódaikhoz intézett szavait: „Ki titeket megvet, engemet vet meg.” Óvakodni fogunk, nehogy használva a szabadságot, melyet az egyház kétes kérdésekben enged, eltávozzunk az egységtől, melyet a lényegesekben és a szeretettől, melyet mindenben föntartani kell. Végre óvakodni fogunk, nehogy elbizakodottság, vagy szenvedély által elragadtatva, növeljük a meghasonlást, mely az egyház ügyének nem csekély kárával, sorainkba férkőzött; inkább munkásságunk legszebb jutalmát abban látnók, ha az egyház érdekeinek a párt és személyi vonatkozásokon felül álló megvilágítása, az eszmék higgadt tisztázása által, bármily szerény mértékben hozzájárulhatnánk egyházi szervezkedésünk szerencsés keresztülviteléhez.

Továbbá figyelemmel fogjuk kísérni és érdekes szemlékben összeállítani a kath. világegyháznak, hazánk határain kívül jelenkező nevezetesebb mozzanatait, melyek a testvéri kapcsolatok és az események visszaható erejénél fogva reánk nézve is majd leverők, majd vigasztalók, – mindig tanulságosak. És miként elbizakodottság nélkül leszünk hírnökei a diadaloknak, melyeket Krisztus, az ősz pápa által sz. Péter kúpja alatt, vagy igénytelen hithirdetők segélyével távol világrészek barbár népei között vív ki; úgy nem fog erőt venni rajtunk a csüggedés, ha az egyház újabb szenvedéseinek és üldöztetésének kell történetíróivá lennünk, vagy ha a zivatar néhány pompázó lombot lesodorni fogna egyházunk terebélyes fájáról. Meggyőződésünk szerint a szenvedélyes ostromok, melyek válságos napjainkban újabb próbára teszik egyházunk isteni alkotását épp oly kevéssé kell hogy kétségbeejtsék a hívőket, miként nem csüggedtek az Üdvözítő első követői, midőn árulóvá látták válni az egyik apostolt, börtönbe és vérpadra hurcoltatni a többit.

Föladatunknak hiányosan felelnénk meg, ha elmulasztanók éber érdeklődéssel kísérni a kath. egyházon kívül álló, főleg a protestáns vallásfelekezetek tevékenységét. Tenni fogjuk ezt azon elfogulatlan higgadtsággal, melyet a keresztény műveltség az irodalom munkásainak kötelességévé tesz; akár midőn szomorú hivatásunk leend a százados ellenségeskedés újabb nyilvánulásaival foglalkozni, akár a vallásos hűség és szellemi haladás oly tényeit fogjuk jelezhetni, melyek tiszteletünkre igényt tarthatnak.

Egyik állandó rovatunk a lelkipásztorkodás köréből fog hozni közleményeket. Az egyház magasztos föladatai és a ker. hitigazságok egyénítése, főleg a lelkészkedő papság által oldatnak meg. Kedves foglalkozásunk leend önfeláldozó munkásságát megfigyelni és előmozdítani. Ha ezen szempont szükségessé, vagy kívánatossá tenné latin nyelvű közlemények adását, ezt a meghatározott ívszámon fölül, külön mellékletekben teendjük.

Könyvészeti rovatunk összeállítandja a hazai és külföldi irodalmak jelesebb termékeit, rövid ismertetésekkel, melyekből az olvasó tudomást szerezhet tartalmuk, irányuk és értékük felől.

Vegyesek címe alatt apróbb közlések lesznek találhatók, melyek folyóiratunk körén belül t. olvasóink figyelmét megérdemlik; felfödözések és találmányok ismertetése, művelődés történeti, életirati és statistikai adatok, kuriósumok sat.

Folyóiratunk hasábjai nem lesznek elzárva a szépirodalom nemesebb termékeinek sem. Jeles kath. folyóiratok – a párisi „Correspondant”, a római „Civiltá Cattolica” – példájára, időnként szívesen közlünk költeményeket és elbeszéléseket, melyek nemcsak szórakoztatni, hanem az ízlést nemesíteni is hivatvák.

Egyszóval igyekezni fogunk híven képviselni a kath. érdekeket és oly olvasmányt nyújtani, mely nem kevésbé vonzó legyen, mint tanulságos.

E nehéz föladat megoldásában nem egyedül szerény erőinkre támaszkodunk. Számíthatunk számos jeles férfiú közreműködésére, kik biztos kilátásba helyezték, hogy tehetségeik és ismereteik támaszát tőlünk megvonni nem fogják. Arra is kilátásunk van, hogy a vatikáni zsinat tanácskozmányairól egy befolyásos állású egyházi férfiútól eredeti tudósításokat veszünk.

__________

A „Magyar Sion” megjelenik minden hónap végén öt íven, színes borítékban. Előfizetési ára az eddigi, egész évre 6, félévre 3 o. é. ft., (melyet akár közvetlenül a szerkesztőséghez, akár az esztergomi egyházmegyei hivatalhoz, vagy Sártori prim. könyvárushoz intézhetni.) A megrendelésekre, melyeket december végéig kérünk megtenni, „levelezési lapokat” is használhatni.

Tíz példány előfizetése után egy tiszteletpéldánnyal kedveskedünk.

Midőn a főt. papságot figyelmeztetnők, hogy több egyházimegyében meg van engedve a templomi pénztárakból előfizetni a „Magyar Sion”-ra, folyóiratunkat szíves pártfogásába ajánljuk.

Esztergomban, 1869. november 1-én.

Dr. Frankl Vilmos,

Dr. Zádori János.

1872 – Vegyesek

Forrás: Magyar Sion, 1872, 949. oldal.

Frankl Vilmos akademiai tag és osztálytitkár, miután lakását állandóan Pestre helyezte át s többféle tudományos föladatai, névszerint az országos költségen megindítandó „Régi Magyar Országgyűlési irományok” nagy gyűjteményének szerkesztése által teljesen igénybe véve van: az „Új Magyar Sion” szerkesztésétől visszalépett. Egyébként biztos kilátásba helyezhetjük, hogy a hazai egyháztörténelem terén tett kutatásainak és tanulmányainak eredményeivel folyóiratunkat időnként értékesíteni fogja.

1887 – Értesítés

Forrás: Magyar Sion, 1886, 880. oldal.

Minthogy szemfájásom súlyosbodik s az orvos eltiltott minden huzamosb olvasástól, a folyóirat felelős szerkesztését a papnöveldei tanár urak kezeibe adom át, kik azt hasonló irányban, mint eddig, folytatni fogják. Midőn a szíves munkatársak s a tisztelt közönség éveken át tartó kegyeit megköszönném, magamat szíves vonzalmaikba ajánlom. Esztergom, 1886. sz. Imre napján.

Zádori János

1887 – Programmunk

Forrás: Magyar Sion 1887, 3–10. oldal.

Ránk férne már, hogy föltámadna köztünk is, aki a rendetlen és lelketlen emberaprólékba szellemet öntene.

Ráférne közéletünkre, melynek ziláltságát és meddőségét a társadalom különböző rétegeiben egymást űző vajúdások bizonyítják – ráférne a közélet ezen tehetetlen szellemébe mártott egyházunkra is, hogy támadna kebeléből a német Görreshez hasonló, kiről mi is mondhatnók, hogy a kath. öntudatot ébresztette, hogy a kath. elveknek a tudományban érvényt, a kormánykörökben tekintélyt, a népéletben és a társadalmi mozgalmakban szereplést és lendítő hatalmat – szerzett.

Ne bokrosodjék meg senkinek képzelete! Görres nevével nem akarunk vallási zsörtölődéseket, türelmetlen kötődéseket s „római nagyra vágyást” jelezni, – korántsem, hanem igenis jelezni akarjuk a hit, az egyház elveinek érvényesítését a tudomány, az iskola, a kormányzás, a socialis alakulások terén, – jelezni akarjuk, hogy nálunk is érvényesíteni kell a hitnek áldásos, mentő, teremtő elveit, mert azért állította Isten ezeket a világba, hogy rajtuk mint életerős tölgyön kusszék föl a minden irányban terjengő, de magában gyorsan elfajuló emberi törekvés repkénye.

Görresről írta Menzel Wolfgang, hogy nem tintával, de tűzzel írt, azért égette ki a szellemi tespedés és önelhagyás fekélyeit s fölperzselte azt a sok dudvát, mellyel a kath. nem törődést, a hitetlenség, a liberalismus s bármely hetvenkedő párt és nézet bevonta; nyaka közé csapott a „német közöny”-nek, fölrázta s talpra állította nemzetét.

Azóta a német katholicismus él! él a benső vallásos élet ápolása által, mely nélkül hit és egyház inaszakadt tömeg; él az egyház jogainak impozáns védelmében, él az egyház elveinek és hatalmának szerepeltetése által a családok, az ifjúság, a munkások nevelése, javítására; él –; mert érzi mindazt, ami bántja, ami sérti, ami életkedvét csökkenti.

Hol él nálunk a kath. tudomány ? hol az egyház jogainak impozáns védelme az országgyűlésen és a társadalmi téren ? hol az egyház intézményeinek szerepeltetése a családok, az ifjúság, a munkások vallásos és erkölcsi nemesítésére ? hol tud nyilvánulni követelőleg az a sok magányos panasz, az a sok rejtett fohász, mely a vallásos és erkölcsös élet érdekeit óvatolja?

A kath. hit Magyarországban az indifferentismus és a vallási lethargia karjaiban fekszik.

Midőn ezt a mondatot e lapra írjuk, teljesen átértettük jelentését és átéreztük keserűségét.

Nincs itt szó a köznépről, melynek nálunk átlag nincs öntudatos szerepe, – hanem szó van azon rétegekről, melyeknek van. Bátran fölhívhatunk bárkit, nézzen szét akár szűk, akár tágas körben s számítsa el ujjain a katholikusokat, – értem a praktikansokat, – „catholiques practiquants”! nem a terített asztal mellett vagy a kirándulásoknál, – ott mind annyi „practiquants”, no meg „hálás vendég”; hanem számítsa össze a katholikusokat, kik a hitben élnek, kiknek fogalmuk és érzékük van azon természetfölötti testület áldásai, ereje, jogai iránt, kiknek szívük van fájdalmai s örömei iránt.

Az ujjakon való elszámolás után is néhol csak törtszámok jelentkeznek.

Szomorú jelenség ez szemben a kath. öntudat ébredésével Német-, Angol-, Francia-, Olaszországban.

Egy tekintet a magyar országgyűlésre fényesen igazolja e szomorú expozét. Ülj le e gyűlés párkányára s várd türelemmel, hogy töméntelen rugdalódzás, sértegetés, kötekedés után mikor száll föl a világi képviselők padjaiból az egyház érdekében mondott jó szó fehér hollója, s mennyi krákogást és borzadást kelt ez az árva madár széles e hazában. Bele is jön az újságba, sőt állandó fészket rak és ijeszt némely népboldogító bojtorjányos képzeletében.

A tudományról ha szólok. Mellőzve minden más tekintetet, mely a mellőzés dacára is szemet szúr, – csak arra reflektálok: találta-e már valaki lehetségesnek, sikeres és kecsegtető megpendítését – csak megpendítését – annak, hogy p. o. a világi egyetemi ifjúság közt a vallásos és erkölcsös nemesbülés céljából egyletek támasztassanak? Nemde megdöbbentő gondolat, oly szokatlan, oly íztelen, – bizonyára azért, mert éretlen. Ha érett volna, termett volna meggyőződésteljes, korukat s hitüket értő kath. férfiakat.

De hisz vannak olyanok is?! Vannak s hozzátehetjük, hogy ha Isten csodát nem művel, majd meg is halnak, s azután lesznek-e?

Ha az iskolaügyre tekintünk, a kath. öntudat pólyás erőtlenségét eléggé illustrálja a tény, hogy elvétve még papok is találkoznak, akik korlátoltságukban a közös iskola szekere elé foghatók. Maga ez a lehetőség legalkalmasabb Fóliája az éretlen, bábszerű öntudatnak. Az appellálás a hitre pedig a közös iskola veszélyei ellen a világi intelligencia előtt oly megfoghatlan és érthetetlen, – mint a favágónak a pythagorasi sfaerák harmóniája.

Az irodalomra nem kell se szót se tintát fogyasztani. Termékeiről csak úgy trombitál a blasirt, kereszténységét levedlett gondolat; – s az irodalomtörténetben is rendesen nem szerepel a valláserkölcsi tekintet, csak az aesthetikai és nemzeti álláspont.

Minő ítéletet formálnánk különben Eötvös „Karthausi”-járói, Petőfiről, Jókairól?

Egy oly irodalomtörténet, mely a valláserkölcsi tekintetet vagy ignorálja, vagy mellékesnek tekinti, szükségképp a vallási indifferentismust dajkálja, s dédelgeti s melengeti mindazon tévedéseket és bűnöket, melyet meg nem ró.

Az irodalomtörténetnek is kereszténynek kell lenni. S végül mi a magyar egyház kihatása a társadalom azon rétegeire, melyek forrongnak s a jövő kornak alakot s jelleget adni hivatvák. Ha a boroszlói gyűlésen Hitze a köztiszteletnek örvendő keresztény socialista óva intette az egyházat és egyháziakat, hogy egyleti kihatás hiányában a családra, a módos városi népre, s az elhanyagolt osztályokra, milyenek a munkások, szolgák, szolgálók, – vigyázzanak, hogy sereg nélkül való vezérekül, és földönfutó országlókul – saját s az egyház csúfjára, – ne maradjanak: miféle kassandrai jóslatnak nézzünk mi akkor elébe?

Vagy annyira keletnek fekszünk, hogy a nyugat bajaiban nincs részünk?

De ha minden konkrete fölhozott bajt mentegetnénk is, ha némelyikét eltagadnók is, mindannyinak mérges gyökerét, mely a magyar társadalom testében mételyezően terjeng, a világból ki nem disputáljuk, s ez a szörnyű mérvet öltött vallási indifferentismus.

Tudjuk, hogy annak az egyháznak, mely annyi viadalban annyi támadást tört meg, elszédítésére, bénítására, mondjuk kadaverrá tételére, az indifferentismus opiumos serlegét nyújtá a múlt század filosofiája, s ördögi ravaszsággal jól számított, hogy a keresztény epigónok korában, sok légy döglik el a nagy garral hirdetett tudomány légyvésztőjétől. Úgy is lett, sokan hullottak el, a többinek meg elfogta gyomrát, nem tűrhetik meg a vallást.

Az indifferentismus rettenetes lélekirtása meghalad minden fogalmat. Csak szemünket kellene fölnyitnunk – s remegnünk!

Legyen szabad még egyszer Németországra utalnunk s ott az indifferentismus kába korszakát gyalázatában pellengérre állítanunk.

Századunk elején a porosz kormány ellenséges indulatainak nem kulturkampfot, hanem szép szavakat varrt nyakába s két marokkal szórt szép ígéretekkel és hitegetésekkel elámítottá katholikus alattvalóinak tekintélyes részét; a közös iskola mérgével, a püspökválasztásokra kifejtett nyomással s sok más tarka, hozzáillő fogással sikerült a katholikusokat oly mély álomba meríteni, hogy Altenstein minister és több berlini, hallei s bonni tanár már ujjakon számlálgatta a kath. egyház napjait.

Ez volt az indifferentismus korszaka.

Most nincs úgy; mert az álmot lerázták, s oly erélyesen kerekítették ki azt, hogy többet nem alszunk, hogy a porosz kormánynak remélhetőleg végképpen elmegy a kedve további experimentálástól!

Nálunk pedig nincs így. Kábító indifferentismusban lézengünk, azért nincs az egyháznak hazánkban nagy kora, – nincs egészsége, – nincs alkotó ereje. Ha volna, akkor az indifferentismus szánandó vázakká nem törpítené intézményeit s nem oszlatná szét tehetetlen vágyakodássá tetterejét! Eheu! heu! és oh! fölkiáltásokkal nem lehet erényt és életet teremteni.

Azonban elég legyen! Némely t. olvasó azt fogja kérdezni, mit akar ez általános panasz az egyházias élet tehetetlenségéről a „Sion” programjában.

Mindjárt megmondjuk. A kath. öntudat sehol sem ébredhet föl korunkban kath. tudomány nélkül. Az öntudat erejének, a hit meleg, alkotó erejének egyik forrása a tudományos képzettség, vagy legalább az érdeklődés a hitet, az egyházat illető és érdeklő tudományos törekvések iránt.

Az egyházi élet nem állhat merő politizálásból; a politikai helyes tevékenység magától megjön, mihelyt az életrevaló buzgóságnak s az egyházi tudománynak alapján nagyranőtt szellem hatja át a papságot.

Kossuth Lajos panaszolja s gyászolja azt az irodalmi sterilitást, mely a tudományos pesti egyetem életét a mély nyugalom szemfödőjével takarja: mi nem szólunk az egyetemről, mi e panaszt az egyházi, tudományos törekvések tátongó űrére alkalmazzuk széles ez országban.

Tehát fogjunk a munkához ! Nincs köztünk eddig olyan, aki tűzzel ír, de ha a jó erők összeállnak, a szikrákból majd tüzet is lobbanthatnak.

Föladatunk a következő: az alapos és kimerítő hittudományi dolgozatoknak, akár thetikus, akár polemikus irányban előnyt adni; a különféle profán tudományok folyton nyitnak új meg új nézpontokat, s késztetnek a hit magyarázása és megvédésére. Ne gondolja senki, hogy ezáltal a theoria szürke mezébe burkolózunk! Ugyan, hát nem kerül-e szóba az újságokban s bárminemű iratokban, a társaságokban s ott is, ahol csak néhány szál „intelligencia” vonja kérdőre a világ állását, mindennemű a hittel kapcsolatos, tudományos kérdés, vagy jobban mondva: tudománytalan előítélet, melynek szétoszlatására tudomány kell? Az újkori orvosok legnagyobb része s a műveltek, kik a természettudományokba beleszagoltak s a hosszú lére eresztett s népszerűsített anatómia, physiologia sekélyes vizében vájkáltak, a pappal s a hittel szemben a szellemi fölény csodálatraméltó önérzetével telnek el.

Kell a mai világ folyásában ehhez is érteni. Legalább némi tájékozást szerezni a tudomány értékéről s valódi haladásáról. Az általános, erőteljes huszárvágások ugyan, melyekkel a hitet védjük, találók, igaz, de mégsem nyújtanak elég erős alapot s nem biztosítanak annyi tudományt, amennyi egyes esetekben a sikerhez megkívántatnék. Azért a természettudománytól a „M. Sion” el nem tekinthet.

Azonban a theologiának és általában az egyházi tudománynak az életben megtestesülései vannak. Maga az egyház élete, törekvései, küzdelmei, vágyai a múltban s a jelenben – történeti theologiának mondatnak. Nemcsak theologica historia létezik, hanem historica theologia is.

Az egyháznak érdekei vannak az emberi élet egész vonalán; a tudományban, a művészetben, a művelődésben praktice szerepel. Ezen praktikus irány elől a „Sion” el nem zárkózhatik. Tehát nem lehet s nem is akar lenni kizárólagosan tudományos folyóirat, például kizárólagosan theologiai folyóirat, mely, a theologiát csak mint abstrakt tudományt művelje ; hanem szívesen ereszkedik le a theologiának, a hitnek, az egyháznak az életben föllelhető konkrét és praktikus megvalósulásaihoz, s az ismertetések közé is nemcsak a merően tudományos műveket veszi föl, hanem azokat is, melyek az egyházi élettel változatos érintkezésben állnak.

Amellett nem hanyagolhatjuk el az eszközöket és módokat evidenciában tartani, melyeken a vallásos átalakulást, mely nálunk eldisputálhatlanul szükséges és a helyes reformot az életbe bevezethetni, azon legfőbb útmutatásokat tartván szem előtt, melyeket a pápa s a püspökök adnak.

A „Magyar Sion” tehát a keresztény elvek, törekvések, az egyházi kérdések és tervek, szóval a tudomány és időszerű kereszténység fölelevenítésére nyit tért, s legfőbb célja, hogy eziránt sokoldalú, meleg érdeklődést keltsen.

Az irodalmi ismertetések hasonló irányban haladnak, s ezeken kívül az egyházi tudósításokban a keresztény tudományos és hívő világnak életerét akarjuk dobogtatni egyes szembeszökőbb nyilvánulásaiban.

Végül kérjük a t. közönséget, hogy szükenmért pártolás által ne vonja meg a „Magyar Sion”-tól a jogot az existenciára. – Ami meg nem élhet, annak joga sincs az élethez. A jövő fejünkre diktálja majd vagy az egyik vagy a másik ítéletet. A kedvezőt a jó ügy érdekében örömmel, a kedvezőtlent megadással viseljük.

Dr. Horváth Ferencz.

Dr. Kereszty Géza.

Dr. Prohászka Ottokár.

Dr. Walter Gyula.

1903 – A szerkesztő zárószava

Forrás: Magyar Sion 1903, 881–891. oldal.

A „Magyar Sion” a jelen füzettel negyvenegyedik évfolyamát fejezi be.

Annak is, hogy a mostani szerkesztők az Istenben boldogult Zádoritól – aki szintén tizenhét évig szerkesztette a folyóiratot – átvették a szerkesztés munkáját, tizenhetedik esztendeje telt be.

Hosszú idő ez és nem csekély fáradság. De a munkát, Isten segítségével, szívesen végeztük.

Ámde, bár szívesen dolgoztunk, s akarunk tovább is dolgozni: nincs miért tagadnunk, hogy a fáradtságot érezzük, hogy a fizikum nem áll a jóakarat rendelkezésére. Spiritus quidem promptus est: caro autem infirma. Betegeskedéssel küzdve, az ily folytonos munkára nem lehet vállalkozni.

Új erőforrásra van a „Magyar Sion”-nak szüksége. Levavi oculos meos in montes: unde veniat auxilium mihi.

Az uj erőforrást új szerkesztőben, uj dolgozótársakban, a fiatalabb, de azért tudás és szorgalom dolgában az idősbekkel egyenrangú, lelkesedésben pedig őket bizonnyal túlszárnyaló irói nemzedékben véljük feltalálni.

Bár tehát én ezután is fogok dolgozni, erőimhöz képest a szívemhez nőtt „Magyar Sion”-ba, (Prohászka dr. t. barátom pedig a szerkesztőségben is megmarad): a felelős szerkesztés gondjait a jövő 1904. január 1-től kezdve Trikál József dr., képző-intézeti hittanár, fiatal tudós barátunk veszi át, kit a közönség úgy a „Magyar Sion”-ban, mint egyéb folyóiratokban közzétett alapos, magvas értekezéseiből, máris előnyösen ismer.

Sorakozni fognak a zászló alá fiatalabb theológiai doktoraink, akik a régi, kipróbált „Magyar Sion” szintáját legalább is fönntartani fogják.

Midőn azonban, mint felelős szerkesztő, utólszor szólok e helyen, nem tehetem, hogy ne intézzek a „Magyar Sion” tisztelt, túlnyomórészt papi közönségéhez pár komoly szót.

Ez a pár szó: Több érdeklődést, melegebb pártolást kérünk a „Magyar Sion” számára a jövőben.

Nem tehetjük fel a magyar papságról, hogy az a keresztény tudomány mozgalmai iránt közönyösen, megelégednék a napi lapok efemer értékű közléseivel; nem hihetjük, hogy ne akarna egyebet is olvasni, mint újságot, vagy nagy-néha egy könyvet, azt is inkább szórakoztatót, mint tudományosat. Úgy gondoljuk, hogy lépést akar tartani a tudomány haladásával, és ezért tudományos folyóiratokat is akar látni íróasztalán.

Igaz – s ezt eszünkben sincs tagadni – hogy újabb időben, kivált az utolsó két évtizedben, túlságosan megszaporodott a folyóiratok száma. Hittan, bölcselet, pasztorális, hitvédelem, egyházi szónoklat – ami azelőtt a „Magyar Sion”-ban mind helyet talált – ma külön, speciális füzetekben akar képviselve lenni. Helyes. Az is igaz, hogy mindezek a vállalatok a klérusra támaszkodnak, tőle várják az erkölcsi és anyagi támogatást.

De még ma sem teszik mindezek fölöslegessé a „Magyar Siont”, a magyar papságnak e régi revue-jét, amely kiterjeszkedik a keresztény tudomány minden ágára, amely alapos cikkelyeiben megvitatja az aktuális kérdéseket, bemutatja a hazai és külföldi theológiai irodalom új termékeit, azokat megbírálja, vagy legalább ismerteti, végül „Vegyes közleményei”-ben az egyház életének lüktetését kíséri állandó figyelemmel.

Ezért appellálunk a t. közönség hathatós pártolására, s ha új erőforrásnak mondottuk fönnebb a szerkesztőség és a dolgozótársak felfrissítését: épp oly erőforrást látunk a publikum fokozottabb érdeklődésében is.

A régi szerkesztő búcsúzik, de szíve legmelegebb érzésével ajánlja kedves folyóiratát, az új szerkesztő vezetése alatt is a közönség figyelmébe.

* * *

Mikor ma a „Magyar Sion” életének újabb stádiumába lép, hadd pillantson vissza a befutott pályára. Érdemes visszapillantania. Negyvenegy vaskos kötetben van e pálya eredménye letéve.

Negyvenegy év nagy idő egy tudományos folyóirat életében, ezt az életkort kevés ilyen vállalat éri el.

A „Magyar Sion” pályafutásának három szaka van, évfolyamai 1863-tól máig három sorozat szerint osztályozandók, a szerint, amint szerkesztősége a hosszú idő alatt kétszer változott, s ennek következtében a folyóirat iránya, tartalma is többé-kevésbé módosult.

Az első sorozat 1863-tól 1869-ig bezárólag Knauz Nándort bírta szerkesztőjéül, (hét kötet), a másodikat 1870-től 1886-ig bezárólag Frankl (Fraknói) Vilmos és Zádori János szerkesztették (Franklnak Esztergomból való távozása óta, helyesebben 1873. óta utóbbi egyedül – tizenhét kötet), a harmadik sorozat folyamai 1887-től veszik kezdetöket, amikor a szerkesztői tollat a betegeskedni kezdő Zádori kezéből a mai szerkesztők vették át. (1903-ig bezárólag tizenhét kötet.)

1863-at írtak, mikor Knauz Nándor, (†1899, mint pozsonyi prépost) a magyar történetírásnak s nevezetesen a magyar egyháztörténetkutatásnak elsőrangú oszlopa, – akkor az egyházmegyei könyvtárnak fiatalabb bibliotekáriusa, de már is, mint a történelemnek buzgó és hivatott művelője ismeretes, megindította a „Magyar Sion” című egyháztörténelmi havi[16] folyóiratot.

A „Magyar Sion” címet tűzte folyóirata homlokára, jelezni akarva azzal, hogy annak születéshelye, működésének kiinduló pontja, sőt állandó fészke az ős Esztergom lesz, Magyarország első papjának székhelye – Esztergom, amelynek szent hegyén Magyarország első temploma áll, s melyet épp ezért magyar Sionnak szeretünk nevezni.

Knauz Nándor, abból indulva ki, hogy a magyar egyház történetének oly sok érdekes, fontos kérdése még nincs kellően felderítve, e vállalatában célul tűzte ki magának: kutatni a magyar egyház múltját, monográfiákban feltüntetni annak egyes jelenségeit, egyszóval, adatokat. gyűjteni, melyek segélyével valamikor a magyar egyháztörténelmet megírni lehessen.[17]

Hét éven át mindig e magasztos cél, e nemes ideál lebegett szemei előtt; s hogy e célt, az eszményt folyóiratával meg is közelítette-e, azt épp ma, negyvenegy év eltelte után nagyon igazságosan meg lehet ítélnünk. S ez ítéletünk akkor lesz igazságos, ha egyszersmind a legkedvezőbb lesz. Igen, ez a régi „Magyar Sion” elérte célját, megközelítette ideálját.

Nincs azok közt, akik e negyvenegy év óta a magyar egyháztörténetbe vágó dolgozatokat, könyveket írtak, nincs egy sem, aki a „Magyar Sion” ama régi vaskos köteteit nélkülözhette volna. Mindegyikök forgatta, szorgalmasan böngészett azokban, idézett is egyik sűrűbben, másik ritkábban azokból a velős, magvas, történeti érzékkel és hivatottsággal írott, jelesnél jelesb cikkekből, melyek első sorban magának a szerkesztőnek, azután dolgozótársainak tollából kerültek ki, akik közt egy Balássynak, egy Fogarassynak, egy Csaplárnak, egy Ipolyinak, egy Nagy Ivánnak, egy Somogyi Károlynak s más jeleseknek neveivel találkozunk. És bátran mondhatjuk, hogy e tartalmas értekezések annyira nem vesztettek a letűnt évtizedek folyamán sem becsőkből, hogy a „Magyar Sion” amaz első hét kötete még ma is valóságos kincsesháza a magyar egyháztörténelmi adatoknak és okmányoknak.

1869-ben azonban fordulópontra jutott a folyóirat élete. A boldogemlékű Simor hercegprímás, ismerve Knauz Nándornak szenvedélyét a történetkutatás iránt egyrészt, másrészt meg ugyanabban való oly jártasságát, milyennel senki más a kortársak között nem dicsekedhetett, azzal bízta meg őt, hogy „Monumenta Ecclesiae Strigoniensis” cím alatt adja ki mindamaz okmányok gyűjteményét, melyek az esztergomi egyházra és főmegyére vonatkoznak, a legrégibb időktől kezdve. Ezen óriási munkát és időt igénylő elfoglaltság mellett még folyóiratot is szerkeszteni, lehetetlenség volt.

Knauz Nándor tehát, 1869. végével a „Magyar Sion”-t egyszerűen abban akarta hagyni.

Ámde volt akkor az esztergomi papnöveldének két, fáradhatlan munkakedvvel eltelt tanára. Zádori és Frankl Vilmos (ma Fraknói c. püspök, váradi kanonok, a magyar tud. akadémia alelnöke), – akik a „Magyar Sion”-t, melybe eddig is dolgozgattak, „az enyészettől megóvni és egyszersmind a kor követeléseihez képest átalakítani”[18] éreztek magukban hivatást. Ki akarták szélesbíteni annak munkakörét, felvenni abba mindazt, ami a keresztény tudományt érinti, ami az egyház életerejének lüktetését jelzi, – de mindenesetre folytatni azt a vállalatot, melyet a tudománykedvelők százai eladdig nagyon megkedveltek.

Aki reflektál emlékezetében a hatvanas évek végére, nagyon jól meg fogja érteni a két papneveldei tanárnak azt az eszméjét, hogy akkortájt egy általánosabb érdekű, az egész egyházi érzést, életet visszatükröző folyóiratra égetően szükség volt. Az egyház épp amaz években mindenféle ellenséges indulattal találta magát szemben. Az állami mozgalmak Európaszerte ellene fordultak a katholikus institúcióknak, de nevezetesen ama kor irodalmi termékeiben (a magyarokban is) csak gúny, nevetség, gyűlölet rítt ki a sorokból az egyház ellen. Hisz maga IX. Pius pápa, megnyitva a vatikáni zsinatot (1868. dec. 8.) e keserű szavakra fakadt: „Certum hoc tempore Ecclesiae Dei metuendum esset exitium, si ullis hominum machinationibus et conatibus exscindi posset.”

Ez áramlatot lehetőleg ellensúlyozni, a támadásokat a tudomány fegyvereivel visszavágni: ez volt a két lelkes vállalkozó nemes szándéka.

Knauznak a két tanár vállalkozása ellen nem volt kifogása, és így jött létre 1870. január 1-én a „Magyar Sion”-nak második sorozata, „Új Magyar Sion” címmel, Zádori és Frankl szerkesztésében, 1873-tól kezdve pedig, (mert időközben Frankl Esztergomból Budapestre távozott), egyedül a Zádoriéban.

Második sorozat-nak kell ezt a folytatást elneveznünk, s az első sorozattól élesen megkülönböztetnünk, nem csupán azért, mivel a folyóirat új szerkesztők kezébe ment át, hanem főleg azért, mert tartalma, iránya lényegesen megváltozott. Knauz kezében a folyóirat tisztán egyháztörténelmi dolgozatokat hozott, az új szerkesztők vállalatában már egyéb szakmába vágó értekezéseket is látunk. És épp ez az oka annak, hogy maguk az új szerkesztők megint elölről kezdték számítani évfolyamaikat, nem nyolcadik, hanem első évfolyamnak vagy kötetnek nevezve az 1870-it.

Ennek a második sorozatnak, vagy mondjuk, az „Új Magyar Sionnak” felosztása, berendezése, programjához képest a következő volt: Értekezések (különböző szakokból, melyek közt a magyar egyháztörténet is mindig előkelő helyet foglalt el, de amellett az általános egyháztörténelem, az egyházjog, dogmatika, bölcselet, apológia stb. is képviselve voltak, valamint az aktuális jelentőségű egyházi mozgalmakra is kiterjedt a szerkesztők figyelme); – Lelkészet és tanoda, mely rovatban pasztorális és neveléstani kérdések tárgyaltattak, (de amely rovat egynéhány évfolyam elmúltával, igen helyesen, beleosztatott az első rovatba, az értekezések közé); a harmadik rovat Irodalom és művészet nevet viselt, amelyekben új könyvek, hazaiak és külföldiek recenzeáltattak: végre a negyedik állandó rovatba, Vegyesek címe alatt apró egyházi hírek, érdekes mozgalmak, személyi tudósítások, a protestáns felekezetek közlönyeiből polemice bemutatott közlések stb. foglaltak helyet. Költeményeket is hozott az „Új Magyar Sion”, hol többet, hol kevesebbet, persze mindig vallásos tartalmúakat, jobbára egyházi férfiaktól eredőket.

Szellemesen írta egykor a geniális Várnai, aki még azután is, szinte haláláig szorgalmas dolgozótársa volt a „Magyar Sion”-nak, erről a berendezésről : „Úgy szeretem olvasni a Siont, mint szeretek látni katonai tábort, a harcfiak változatos csoportozatával. A Sion is ily táborformán van berendezve. Elől a tudományosság nehéz ütegei; utána az egyházi, erkölcsi, társadalmi érdekeket védő sorkatonaság zászlóaljai; ismét az előpostákról hírthozó vadászcsapatok harsogó kürtökkel, majd meg a mulattatás könnyű lovasságának vidám s fürge ugrándozásai, végre a vegyes élelmiszerekkel bőven megrakott társzekerek hosszú sora”…[19]

Mindjárt az 1870. évfolyam első lapjain újból kifejtették a szerkesztők szándékukat, eszméjöket, programjukat: a tudomány terjesztését.

S e programhoz hívek is maradtak; egymást érték hónapról-hónapra, évről-évre a tartalmasnál tartalmasabb értekezések az „Új Magyar Sion” színesborítékú füzeteiben.

És a folyóirat előkelő helyet vívott ki magának a hazai kath. irodalomban. Értekezései közt nem egy, nem is tíz, hanem a legtöbb maradandó becsű.

Hiszen Dankó, Blümelhuber, Rajner, Danielik, Majer Károly, Schlauch, maga a régi szerkesztő Knauz, Fraknói (még Budapestről is, évtizeden át) s más neves tudósok nem egy értekezést közöltek az „Új Magyar Sion”-ban.

Mások is, sokan, kiknek nevei nem országszerte ismertek ugyan, de kiknek munkássága mindig alapos, értékes volt, dolgoztak az „Új Magyar Sion”-ba. Zádori kitűnően értett hozzá, dolgozótársakat szerezni folyóirata számára, melyet úgy szeretett, mint szülő gyermekét.

Sőt többet kell mondanunk: Zádori egy egész írói nemzedéket nevelt; buzdítással, serkentéssel, s mi a fő, saját példájával sok fiatal papot szerzett a magyar egyházirodalomnak, olyanokat, akik tán soha tollat nem vettek volna kezükbe, ha Zádori nem buzdítja őket, nem kényszeríti őket szinte, hogy próbálkozzanak meg az irodalmi téren.[20]

1886-ban úgy látszott, mintha az „Új Magyar Sion”-t válság fenyegetné. Zádori János, akinek szelleme akkor is még fáradhatatlan, bámulatos munkakedvvel volt tele, amikor fizikuma már mindinkább a pihenésre volt hajlandó, mind sűrűbben és sűrűbben kezdte felpanaszolni szemeinek gyöngülését, s emlegetni, hogy a szívéhez nőtt folyóiratot nem lesz képes tovább vezetni.

Nehezére esett megválnia kedves folyóiratától, de a szükség parancsolóvá lett; gyönge, fájó szemmel kéziratokat átolvasni, könyveket recenzeálni, sokat írni, korrigálni, egyszóval: szerkeszteni – nem lehet. S így a jó Zádori maga szólította fel ifjabb tanártársait, hogy vállalkozzanak a régi, s mint ő gondolta, az egyházirodalómban hézagot pótló folyóirat folytatására.

Ezek az új szerkesztők mi voltunk, kik annyival szívesebben engedtünk a felszólításnak, mert egyrészt szeretettel viseltettünk maga az ügy iránt, másrészt már eddig is dolgozgattunk a Zádori folyóiratába, – s így esett, hogy válság helyett egészen simán ment át 1886. végén a folyóirat ismét, tehát már másodszor, új szerkesztők kezébe.

Az 1887-iki évfolyammal a „Magyar Sion”-nak ismét új, harmadik sorozatát indítottuk meg. Új sorozatát nemcsak annyiban, hogy átvettük a régi, jónevű folyóirat szerkesztését, hanem abban az értelemben is, hogy még szigorúbban ügyeltünk arra, hogy a folyóirat megtartsa jó hírnevét, mint tudományos, egyházirodalmi folyóirat.

Egyben visszatértünk az eredeti címhez, s újra a régi, tisztes „Magyar Sion” címet tűztük a folyóirat homlokára.

1887-től máig ismét tizenhét esztendő folyt le.

Hogy mi volt a „Magyar Sion” szerepe ez elég hosszú idő alatt, – hogy mi volt iránya, milyen tartalma: azt a magyar egyházirodalom iránt érdeklődő olvasóközönség e lefolyt tizenhét év alatt láthatta, tudhatja.

Keresztény katholikus öntudat! ez volt, kezdettől a szerkesztőknek ideáljuk! Hogy ez az öntudat jusson érvényre mindenütt, a tudományban, az elvekben, a társadalomban, az életben, – hogy egy keresztény katholikus férfiúnak igazságos mértékével ítéljünk meg mindent a világon, akár irodalmat, akár közéletet: ez volt mindig a mi törekvésünk, ez munkálkodásunk célja.

És ez lesz az új szerkesztőé is, – akinek munkájához Isten bő áldását kívánjuk, s akit viszont t. közönségünknek becses figyelmébe ajánlunk.

Kereszty Viktor dr.

A publikációk hasonmás kiadásban

1. Lásd Lásd Barlay Ö. Szabolcs: Prohászka-dolgozatok. Életrajzi Adattár (PÉA), 3. füzet, 20. o. (www.ppek.hu/k759.htm).

2. Magyar Sion, 1888, 1. rész: 81–96. oldal., 2. rész: 170–192. oldal, 3. rész: 241–272. oldal. Megtalálható a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban a 803-as tétel alatt: http://www.ppek.hu/k803.htm.

3. Az oldalszámok helytelenek ebben a számban. A cikk nyomtatott oldalszámai: 615–632., 593–595. A helyes oldalszámok az 575–595. lennének.

4. A Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkáiban publikált változat a Katholikus Szemle 1890-i évfolyamában jelent meg. (114. kk. ll.) Az itt jelzett eredeti változat élesebb hangú, kissé eltér attól, de ebbe a táblázatba soroltuk.

5. Ennek a cikksorozatnak az első része A diadalmas világnézet XX. fejezete lett bizonyos átalakításokkal. A cikksorozat eme második részéből is fel lehet fedezni részeket Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkáiban, de erős változtatásokkal, kihagyásokkal, ami miatt ebbe a táblázatba soroltuk.

6. Az ilyen formájú referencia Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkáinak kötet- és oldalászáma.

7. Lásd pl: Forradalom után – kiegyezés előtt, szerk. NÉMETH G. Béla, Bp., 1988.; HORVÁTH Zoltán, Magyar századforduló, Bp., 1974.; Újabb szempontokat tekintő korszerű feldolgozás: GERGELY Jenő–KARDOS József–ROTTLER Ferenc, Az egyházak Magyarországon, Bp., 1997.

8. Az összefoglalást GERGELY–KARDOS–ROTTLER, I. m. felhasználásával készítettük, 135–161.

9. A magyar sajtó története II/2, szerk. KOSÁRY Domonkos, NÉMETH G. Béla, Bp., 1985, 402–404.

10. KÓSA László, Katolikus és protestáns magatartásformák az abszolutizmus idején = Forradalom után – kiegyezés előtt lásd l. sz. jegyzet 355.

11. Magyar Sion, 1863, 1. kötet, 3.

12. A Magyar Sion repertóriuma 1863–1893, szerk. KERESZTY Viktor, Esztergom, 1893, 6.

13. Magyar Sion, 1869,795.

14. Új Magyar Sion, 1870,1.

15. GERGELY–KARDOS–ROTTLER, I. m., 150.

16. A „Magyar Tudományos Értekező”, melyet ugyancsak Knauz Nándor a tudós Nagy Ivánnal egyesülve 1862-ben megindított, de az év elteltével részben amiatt, mert Nagy Iván új elfoglaltságot talált magának a régi magyar családok múltjának kutatásában, részben pedig a közönség részvétlensége miatt abbanhagyott, – a „Magyar Sion”-nal semmiféle összefüggésben nincs és nem volt.

17. Lásd „Magyar Sion” 1863. 6. l.

18. Saját szavaik, még a Knauz „Magyar Sion”-jának utolsó kötetében közölt programjukban, lásd „Magyar Sion” 1869. 795. l.

19. 1871. évf. 938. l.

20. E nemes férfiú életét és irodalmi munkásságát leírta dr. Walter Gyula a „Magyar Sion” 1888. évf. 81., 170., 241. lapjain. – 1889-ben másodszor is, külön és bővítve.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Bevezetés

A Pethő írói álnév

Publikációk

A publikációk Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkái kötetei szerint

Tanulmányok, melyek az Összegyűjtött munkákba nem kerültek be

Statisztikák

Schütz Antal: Sion hegyén

Barlay Ö. Szabolcs: „Van itt egy folyóirat”. Prohászka írói pályafutásának kezdete és kibonatkozása

A Magyar Sion – Összefoglalás

Szerkesztőváltások a Magyar Sion tükrében

1863 – Tájékozásul

1869 – Az Új „Magyar Sion” programja

1872 – Vegyesek

1887 – Értesítés

1887 – Programmunk

1903 – A szerkesztő zárószava

A publikációk hasonmás kiadásban

l

lásd itt mellékelve

itt közölt

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20