Prohászka Ottokár

Szentbeszéd 1892. aug. 20-án Buda Várában

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Prohászka Ottokár

(esztergomi szemináriumi lelkész)

Szentbeszéde, melyet

1892. augusztus 20-án

Szent István napján tartott

Buda Várában

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című kiadvány elektronikus változata. A kiadvány 1892-ben jelent meg Esztergomban, Buzárovits Gusztáv kiadásában.

A kiadványt Kreschka Károly vitte számítógépbe.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Szentbeszéd

Szentbeszéd

Keresztény hívek!

A magyar nép nemzeti ünnepe keresztény ünnep; ünneplésünk hőse az Istennek Szentje, kinek trónja az oltár, – koronája a szentség aureolája s kit midőn ünnepelni akarunk, leborulva imádkozunk. Fönséges ünneplés k. h.! A magyarság nagy múltját és dicső emlékeit akarjuk ünnepelni s örömünk imává magasztosul, – lelkesülni kívánunk fönséges példákon s lelkesülésünk Istentiszteletté fokozódik, – keressük első szent királyunk sírját s az örök, élő Isten oltárához vezetnek: mintha nemzet és egyház közt, – magyar korona és aureola közt, – trón és oltár közt, – nemzeti lelkesülés és Istentisztelet közt különbség nem volna, vagy inkább mintha e két elem egymásba folyva hatalmas egységben, István királyban kivirágoznék. S valóban úgy is van! mert Szent István világtörténeti alakjának és műveinek lelke a kereszténység szelleme, az a Szentlélek, aki a kereszténység templomaiban és oltárai körül leng s templom- és oltárnál fönségesebben testet ölt szentjeiben. István király is e szellem megtestesülése; mert benne a keresztény gondolat életté változott s érvényre juttatta elveit, törvényeit, vágyait; ez a szellem veté meg István kezeivel a keresztény királyság alapjait, mely Isten kegyelméből s nem a népszámlálás sémáiból veszi erejét, – e szellemben építé fel István azt a trónt s szerezte meg azt a koronát, mely a nyugati keresztény népcsaládban helyet, tekintélyt, jövőt biztosított a magyarnak s végül ez a győzelmes szellem István erényeiben önmagát koronázta meg a szentség sugárfényével, úgy hogy azóta I. István király a kereszténység Szent Istvánja, koronája szent korona, jobbja, mely kardot forgatott s országkormányt kezelt az Isten csodáinak eszköze … Valamint tehát István szelleme a Szentlélek: úgy műveit is, a magyar királyságot, trónt és koronát, a magyar kultúrát, létet és hazát méltón és igazán csak a templomban, csak az oltárnál, csak imádkozva ünnepelhetjük.

Azonban k. h. nem áll‑e idegenen köztünk a vallásos szellem ez ihletett alakja, kiben gondolat, vágy, élet és érzelem merő, mélységes hit? értjük‑e mi azt az embert, a XI. század szentjét, ki országunkat, királyságunkat alapította, koronánkat szerezte s megszentelte, ki Európa színpadára állított minket? nem vagyunk‑e hajlandók oltára fölé írni, „ignoto Deo”? ki bár csont a mi csontunkból és vér a mi vérünkből, de szellemét, lelkét mintha föl nem foghatnók, oly idegenszerűnek látszik, – nyelvét mintha nem értenők, oly ósdiasan hangzik. Azért én e szentbeszédemben Szent István szellemét, mely a hit, a kereszténység szelleme, akarom az ő dicsőségére jellemezni.

Van az emberi szívben egy törekvés a végtelenbe az örökkévalóba … Ezt a mély, vallási ösztönt, mely az értelmes lét örvényeiből végigzúgó fenékhullámként kíséri az emberiség történelmét, az Isten Fia, az Úr Jézus elégítette ki, midőn megerősíti s megvalósítja a régi szentírás szavát: dii estis et filii Excelsi omnes! Krisztusban lép föl összpontosulva minden harc és törekvés az Istenbe … a legfőbb szellemi forradalom a lelkek fölszabadítására, s ez a szabadság az a csodálatos kereszténység egyházával, királyságaival, énekeivel, művészetével, társadalmával, könyörületességével, gót dómjaival s keresztes hadaival, mely tetőpontra emelkedett a XI., XII., XIII. században. István király a XI. századbeli kereszténység megtestesülése: ez a kereszténység pedig oly mély és bensőséges, oly erős és elszánt volt, hogy Szent István korában az egész világot, az észt s a szívet, a társadalmat és civilizációt mozgatta, – az élet problémáit megoldotta, – a szegénységet és szenvedést királyi polcra emelte, – az emberiség szívét, lelkét és lelkiismeretét egészségessé tette s a birtok és személyes szabadság számtalan veszélyeiben is megnyugasztalta. A népek boldog, teologikus korukat élték, Istent keresték s az élet nyomorában, melytől csak úgy nem voltak szabadok a középkorban, mint most, – a hit vezetése alatt meglelték.

A mi társadalmunk más csillagzatok alatt él; a régi eszmék halványak, a régi valóságok s maga ez a legnagyobb történelmi valóság, a kereszténység mintha vonzerejüket s hatályukat elvesztették volna. Ki értené meg közülünk a XI. század vezérgondolatait? Ki értené k. h. midőn a Karst hegység kopár, törmelékes, napsugártól izzó völgyeiben áll, hol gyönge vízcsermelyek kígyóznak fáradtan, hogy e sekély vízerecskék hajdan hatalmas folyamok voltak, melyek az argonauták mesés hajóit emelhették? Úgy vagyunk a keresztény hit szellemével; ez hatalom volt, mely hajdan világokat mozgatott s emelt s most a szív benső világába zárkózva várja újra föltámadását. E hatalom megtestesülései voltak a középkori szentek: Szent IX. Lajos francia király, Szent Erzsébet, a középkori könyörületes szeretet gyöngye, Kunigunda, Margit magyar királyleányok, Hedvig, Ágnes, portugáliai Erzsébet szent rokonai koszorújában, – Szent László, a középkori lovagi szellem magyar kiadása s a keresztény nyugati népek szent pátriárkái közt, – kik papok, harcosok, királyok és vértanúk voltak, a kultúra e szent pátriárkák közt mondom, Szent István, ki nemcsak koronát szerez, de fénysugarat is rá, mely a koronát szentté tegye. Ez alakok mind radikális, elszánt jellemek, a szellem őserejével rendelkező lelkek voltak, kik miután önmaguk elteltek kereszténységgel, a keresztény szellemet mindenfelé kisugározták. Oly alakok, kiknek hite s buzgalma oly mély volt, hogy népek számára nyílt meg belőlük az újjászületés árama. Ezek azok a radikális emberek, kiket Renan az újkor szociáldemokratáihoz mert hasonlítani; kik társadalmakat változtatnak át, kik nem nézik azt, ami van, csak azt, ami nincs! De ami kívül nincs, az már megvolt bennük! Bennük a hit egy világot teremtett, mely gyengéddé s alázatossá tette lelküket, mint a gyermekét, – erőssé és kitartóvá, mint a hódítók ambícióját. A végtelennel szemben oly gyermekdedek voltak, – a végessel szemben oly merevek és következetesek. Ismeritek‑e, kiált fel Monin, – ismeritek‑e a szenteket? ezeket a gyermekeket, – oly naivok, – ezeket a hősöket, – oly bátrak és áldozatkészek? ismeritek‑e az Isten fiainak epikus nemzedékét, melyben egyesül a csodálatos a gyengéddel, a fönséges az egyszerűvel? Ezek a szentek! István első magyar király is oly gyengéd volt, hogy szíve legfönségesebb szerelme a Szent Szűzre irányult, kinek templomokat épített lelkesülésében s kinek a magyar koronát is felajánlá, mielőtt 1038-ban Nagyboldogasszony napján nászútjára, az örök menyegzőre tért volna, – oly erős és egyoldalú, hogy miután az örökkévalóság gondolataival eltelt, e gondolatoknak élt, e gondolatok szerint mérte s intézte ügyeit, – e gondolatokért ment harcba, – e gondolatok vonzalmában töltött imádkozva éjt, napot, böjtölt, járt mezítláb s csókolta a szegények kezeit.

A modern ember undorodva fordul el e koldusos királyoktól, kik porba, rongyba vágyódnak, azt gondolja, hogy végigcsörtetve diadalszekéren a Caracallák s Domitiánok dölyfével nagyobb dicsőséget s boldogságot szereztek volna, mint a szív alázatában; azt gondolja, hogy az Evangélium alacsonysága, a gyönge, érzelgős lemondás, a bűntől undorodó ájuldozás helyett, melyben a keresztény királyok vesztegelni látszanak, inkább az önmagán segítő emberiség élére állhatták volna: de a gondolkozó bámulja lelkük mélységét s e mélységben az emberi szív legáldásosabb s legtevékenyebb hatalmait. Mert ki tehet így? Csak az, kinek szíve csordultig tele van bensőséges meggyőződéssel s meleg lelkesüléssel? Ki tehet így? Csak az, ki előtt legnagyobb valóság a hit, – kinek a világ csak rejtély, csak kép, melyből a hit által kiolvassa az örök igazságot, – csak az, ki apostola lesz a szent szegénységnek a szív gazdasága miatt, – szeretője a kínnak a belső élvezet miatt, – ki a gyengeséget Krisztusért hatalomnak nézi, kitüntetésnek a gyalázatot, – ki a könnyeket mosolyért váltja be s a szegények imáját aranyon veszi meg, – ki a világot nem tagadja, de sötétségét megvilágítja, tudományát kiegészíti, az emberi létnek a végtelenséget megnyitja, – ki az embert önmagában isteníti. E szellemmel volt telve István szíve; előtte a hit minden gondolata szent volt, mint az oltár, – minden jó föltét késztető, mint az örök boldogság vágya. – Mondjátok, hogy ez képzelgés …! mi lesz akkor a valóság? Léteznek‑e nagyobb valóságok, mint a középkor szentjei, azzal a csodálatos hatással, azzal a mindent felölelő tevékenységgel, azzal a világot hajlító s mozgató hatalommal? A szellem ereje, az a legfőbb erő, a törekvés a végtelenbe, a vágy az Istenbe, melynek alapja az emberi természet titokzatos ösztöne s mely a keresztény kinyilatkoztatásban nyer legtökéletesebb alakot; ugyanez az erő mint tévely mohamedán vak düh, mely a kalifák fanatizált hordáit tüzelte, – buddhista önsanyargatás, mely a bramint a „semmiségbe” kiböjtöltette, – zoroasteri merevség, mely az érzelmet zord mechanizmussá alacsonyította, … mint igazság pedig kereszténység, kereszténység egész a szentségig. Ilyen István, eltelve a hit ragyogó eszméivel, kiben az igazság szenvedéllyé vált, – a buzgalom áldozatba, szeretetbe törő lelkesüléssé. Ha aztán embert nem néz, aki Istent látja, ne csodálkozzunk, ha kislelkű formalitásokba szorított gondolataink szerint nem igazodik Istenért hevülő lelke, – ha királyi palástját leveti s álruhát ölt, hogy a szegényeknek szolgáljon, – ha mezítláb járja be nagypénteken a templomokat s a nép közé vegyül mint ki szereti s keresi lelke üdvét; ne botránkozzunk, hanem inkább sajnálkozzunk szegénységünkön s lelkünk gyöngeségén.

István király a hitben ily elszánt, ily telt, ily óriás lélek volt; azonban nemcsak erős, gyengéd is volt!

A középkori kereszténységet durvának mondták, erkölcseit szigorúaknak és kegyetleneknek. A külsőt illetőleg eltalálták, de a belsőre nézve nagyot hibáztak: nincs gyengédebb vallásosság, mint a középkor kereszténysége. A kereszténység ugyanis merő részvétel: részvétel az Istenből, ki szeretetből részt ad nekünk önmagából a teremtésben, s gyermekeivé fogad a kegyelemben; – részvétel Krisztusból, szelleméből, érdemeiből, szenvedéséből s keresztjének gyalázatából: részvétel a szegénynek nyomorából s könnyeiből, hogy végre részt vegyen magának Krisztus mennyországából. Ebben a kereszténységben minden ember Istennel szemben szegény és gyönge, tehetetlen s a kegyelem tejével táplálkozik; a kereszténység a lelki szegények vallása, azon embereké, kik fölértették, hogy a végtelennel szemben senki sem gazdag, mindnyájan koldusok vagyunk. Nemcsak koldusok, de bűnösök is, kiknek egy reményük van: a kegyelem; egy útjuk: a könyörgés, az ima. Nézzetek már most bele a középkor szentjeinek lelkébe, hol ez érzelmek honolnak, hol a részvét, a kegyelemkeresés s a könyörület lakozik. Mindenik közülök, István úgy, mint Erzsébet, László úgy, mint Margit, leborul a kereszthez s azt dadogja: értem, értem szenved, sír, szomorkodik Krisztus, értem szegényért, – általa, belőle vagyok, oh, hogyne forrna hozzá lelkem. Ez az „értem” lett a középkori szentek vallásosságának forrása; – örökös szegénységük szemben állt a könyörülő Isten véres kegyelmével s ebből támadt az a gyengéd részvét a szenvedő Krisztus iránt. Ezek az emberek gyengédek lettek a kereszt tövében, mint a gyermekek; – tudtak sírni, mint a veronai síkon az a 20,000 ember, kik vicenzai János beszédét hallgatták, s egymás nyakába borulva kibékültek. – Gyengédségükben mezítláb jártak Krisztus iránt való szeretetből s Krisztus szenvedésének tiszteletétől nem tudtak hová lenni; királyok letették koronájukat s a templom kövezetére borultak, mint Szent Erzsébet, IX. Szent Lajos, ki mezítláb sietett Párizs szemeláttára a Krisztus töviskoronáját vivő körmenet felé, s mint ezek, úgy tett István is, kincseit pazarolta a zarándokok szolgálatára s midőn maga nem mehetett a Szentföldre, vágyait, szívét küldte el velük. Nem bőkezűségét, nem alamizsnáit kell csodálni, hanem szellemét, Krisztus iránt való részvétét.

Az a harcias középkor szeretett sírni; sírni énekeiben, sírni gót dómjaiban; azoknak a hősöknek, kik embert egy csapással kettészeltek, megrepedt a szívük Jeruzsálem láttára. Érzelem nélkül sírni nem lehet; csak akiben nagy vágy s nagy szeretet él, az tud fájlalni, sírni és bánkódni. Csak aki szereti lelkét, az sirathatja meg; aki a szív szenvedélyességével kívánja az örök jót s el akarja kerülni az örök kárhozatot, az tudja könnyeivel lemosni bűneit s eloltani velük a pokol tüzet. A X. és XI. században különösen sokat sírtak, ezek voltak a penitenciának századai; István király korában várták a világ végét s a kereszténység nagy testén végigvonaglott az önsanyargatás nagy vágya: meghalni a világnak, hogy Krisztusnak éljenek. István király a kereszténység ez ünnepélyes hangulatában ült a királyi trónon; – koronája folyton emlékeztette őt Krisztus töviskoszorújára, – kormánypálcája pedig arra a győzelmes fára, mely a menny kapuit megnyitja. A keresztény nyugaton lüktető gondolatok elvetődtek István országába is s az ifjú kereszténység ezekbe nőtt bele.

Oh mélységes áram, ki tudna jellemezni?! Emlékeid még most is állnak, mint a jégkorszak vándorsziklái a síkon, melyek a hajdani jégárak határait jelzik. Íme a Notre Dame Párizsban penitenciából épült; – azok a hatalmas monostorok, apátságok, – azok a kőhidak a Visztulán, Elbán, Szajnán, Moldván penitenciából épültek; az emberek lerovandók bűneiket, belevésték a gót dómok pilléreibe, ágaiba, rózsáiba, oltáraiba bánatukat; könnyeikkel nedvesítették a köszörűköveket, hogy vésőik csorbáit eltüntessék; – verejtékükkel oltották a meszet; – azok a nagy kórházak faragott kövekből a penitencia hatalma alatt emelkedtek. S azután megindult a penitencia végső, nagy menete a keresztes hadakban; az a nagy búcsújárás, melynek amiensi Péter és clairvauxi Bernát vitték keresztjeit, nyomukban járt egy fegyveres bűnbánó hadsereg… hogy küzdjön s meghaljon penitenciában. Búcsúba vért ontani… hol láttátok azt?! S nem egy… de százezren tették! A keresztes hadak a középkor legnagyobb processziói, leghatalmasabb rugójuk pedig a penitencia volt … penitencia a halálba! Oh azok az emberek hittek, s bánták bűneiket, kik ily vezeklést tartottak!

S István király e gyengéd, bánkódó, engesztelő kor gyermeke volt. Nézzétek, hogy szomjúhozza a megaláztatást; titkon éjjel jár körül, végzi az irgalmasság gyakorlatait, félreismertetve pedig s gyalázattal borítva mennyei öröm tölti el szívét; ezt Krisztusért tűri; ez merőben Istené, mert mindenben van része az önszeretetnek, csak a szenvedésben nincs. Kezeit csókolta becsmérlőinek s mély tiszteletből a szent szegénység iránt a koldusoknak. Ez a csókja forró volt s nemesebb a legédesebb szerelem csókjainál, mert Krisztus szeretetéből virágzott ki. Szent testvériségben simul a szegény szerzetesekhez, jól érzi magát a durva barátcsuhák közt s valamint a középkor legnagyobb lovagja, királya és szentje IX. Lajos, távol Afrikában haldokolva, szülőföldje szent pásztorleányának, Genovévának ajánlja lelkét: úgy ez a fegyverforgató, koronát szerző, trónt és törvényt alkotó István a szegények imáiba ajánlja magát, kiket ápol és eltart.

A modern ember, ismétlem, elfordul e koldusos királyoktól, véteni látszanak előtte királyi méltóságuk ellen. De mi a látszat a világtörténelem, – e világítélet – impozáns tanúságával szemben? mit nyom ez ellen a modern kor gyermekének ideges berzenkedése? Pedig a történelem arról az alázatos Istvánról azt is tanítja, hogy aki hamuban tudott ülni, tudott az a trónon s a harci ménen is ülni.

A keresztény gondolat nagyszerű egységbe tudta önteni a mezítláb járó, könnyező szentet s a tettre és harcra termett királyt és harcost. A középkor szentjei sokoldalú jellemek; bámulat fog el e középkori alakok nagyságán, – lelkük teltségén, – buzgalmuk hevén, világnézetük felhőtlen tisztaságán, s valamint az, ki a gót dómokat a hit egyszerűségéből kikelni látta, fölkiáltott: „honnan van az, hogy oly alázatos szívekben oly büszke géniusz él”: úgy mi is István király alázatos kereszténységének s hazát és törvényt alkotó erélyének láttára fölkiálthatunk: „honnan van az, hogy ezekben a könnyező, alázatos lelkekben oly erőteljes, nagyratörő géniusz él?”

István király géniusza bármily alázatos szíve bensőségében, oly bátor, kitartó, erős kezű volt országos hivatásában.

Az alázatos István lett a magyar kultúrának patriarchája. Az alázatos, síró, bánkódó szentek hitéből és szeretetéből sarjadzott a nyugati civilizáció. A nyugati civilizáció egészen keresztény mű; az arabs kultúra nem az, – a hindu kultúra nem az, – a kínai kultúra nem az, – de az európai egészen keresztény, egészen a hitből való. A hit hódító szelleme diktálta nekik a X. parancsolatot s nyomta kezükbe az ekeszarvát; e hódító szellem úttörői, hősei és apostolai pedig a szentek. Ez a hódító, művelő és társító szellem megnyilatkozott Istvánban. Kereszténysége sokkal erőteljesebb volt, semhogy magán életével beérje s családi szentélyébe zárkózzék, – hite sokkal ragyogóbb volt, semhogy a király koronáját be ne aranyozta s kormánypálcáját nem abból a fából vágta volna, mely az Úr „erejének vesszeje.” A XI. század kereszténysége nem volt oly gyáva, hogy keresztény népek kormányában a materializmust megtűrte volna, hanem saját elveit akarta megvalósítani a trónon úgy, mint a családban, a műhelyben úgy, mint a harci ménen s a világ színterére léptette azokat az egész keresztényeket, kik meg vannak győződve arról, hogy ha Krisztus az igazság, neki kell hódolnia nemcsak Szent Péter hajójának, hanem az országok kormányrúdjainak is, s neki kell áldozatokat bemutatni nemcsak a templom, hanem a haza sokat emlegetett oltárain is. István király kormányrúdja a kereszt volt. A középkori kereszténységben a királlyá való fölkenés mintha csak valami VIII-ik szentség volna – a királyoknak isteni, apostoli missziót adott, s azért Habsburg Rudolf, midőn koronáztatásánál sietősen keresték a császári jogart s meg nem találták, az oltárhoz lépett, levette a keresztet, mondván: „itt az én jogarom, másra nem tartok igényt.” Így volt ez Istvánban; a legmagasabb eszme, a kereszt volt uralmának legfőbb jogcíme s hatalmának szentesítése. Isten kegyelméből királlyá rendeltetve, a keresztény szellem fölkentje lett a trónon, fölkentje annak a papi királyságnak, mely a szentírás királyi papságával kezet fogva intézte a népek sorsát.

S amily keresztény király, oly keresztény harcos és hős volt Szent István. Nincs eszme, mely oly hősöket állított volna a küzdtérre, mint a kereszténység. Kicsordulnak az ember könnyei, ha a keresztény hősök életét olvassa. Csatáikban, küzdelmeikben egy gondolat vezeti őket, Krisztus szeretete, ki bátorságukat az Isten ellenségei ellen vezeti harcba, s a lovag karddal, a papság az igével s a hét szentséggel harcol a pogányság ellen s a keresztény lovagok kardjában az Isten ereje működik. E kardra áldást az Istentől kértek, s élt s biztos csapást fegyvereiknek böjtben és imában kerestek. Montforti Simonnal rohantak egyenlőtlen harcokba, ha mondhatták vele „az egész egyház imádkozik értem, nem hátrálhatok.” Kereszténységtől ihletett hősök és harcosok állítottak föl sáncokat a barbárság előnyomulása ellen; a középkori csaták az eretnekség, pogányság, a török s a mórok ellen egyaránt a kultúra s a kereszténység ünnepei, keresztény hősök vérével pirosra festvék a történelem nagy naptáraiban. A magyar történelemnek is vannak csatái, melyek mint Martel Károly és castiliai Alfonz „las navas de Tolosa” véres napjai „a kereszt diadalmának” ünnepei lőnek s e véres ünnepeket István kezdi meg Kupa ellen való harcaiban. A keresztény hősiesség alázatával és bátorságával küzd István a lázadó pogányság ellen; imádkozik s böjtöl a csata előtt, utána pedig Szent Márton tiszteletére emel monostort, mely az alázatos győzőnek örök Te Deum-a legyen. De nemcsak hogy az Istennel szemben voltak ez erőskarú győzök alázatosak; az istenszeretettel egyesítették a leggyengédebb szeretetet népük iránt, casstiliai Szent Ferdinánddal István is elmondotta: „jobban félek egy szegény asszony átkától, mint a mórok hadától.” Erényeik példájával törték meg az állati embert. Keresztekkel, tömjénfüsttel, olajfaágakkal járták be az országot s a népek meghajoltak e csodálatos közvetítők előtt, kezdték szeretni Istenért a rögöt, s a román és gót templomok tövében épült fel a keresztény társadalom …! Miért? Mert apostolok építették, kik az eszméért, a hitért való izzásban, mint valami villanyfolyamban hevültek, égtek, éltek és meghaltak.

Magyar kereszténység, ez a te apostoli királyod s szented, hősöd, papod … Szent István, a hitből kinőtt óriás! Így áll a magyar kultúra élén, mint népének szent pátriárkája, ki nemcsak a koronát, hanem az ekét, a fűrészt és kalapácsot belevonja szentségének túlvilági fényébe! Így áll előttünk kettős koronával, „Magyarországnak” … s „Krisztus országának” dicskoszorújával, s e kettős királyságában lett csak igazán királyunk, – királyunk, kin necsak a test és vér ideiglenes hevüléssel, hanem kin a halhatatlanságba törő lelkek függjenek. Királyunk, ki vezérünk egyszersmind az Istenhez … oh ez a valódi király, király és pap, – hős és apostol … egyszóval szent, kit az Isten adott nekünk, mondván: ecce ego mittam Angelum meum ante faciem tuam … íme angyalomat küldöm neked, ki vezessen téged.

Fogékony‑e korunk a keresztény eszme e megtestesülése iránt? Ha a divatot nézzük, aligha: mert ha látja is nagyságát s ízleli műveit: nem ismeri szellemét. Az erős, világalkotó és mozgató hit ismeretlen hatalom s csak kiválasztott lelkekbe zárkózva várja föltámadását! A keresztény népek elbódulva a frázisok csattanásaitól, föllázadtak édes anyjuk, a kereszténység ellen, mely bölcsőjüket ringatta s idegen, keleti elemek s hajótörést szenvedett bölcsészek járszalagán a gondolatlanság és szellemi szegénység gyermekségébe süllyedtek vissza. Hitükkel, szívük, lelkük s lelkiismeretük is beteg lett s egy „benső ellentmondásban” szenvedő tudomány csontvázáért odaadták a lelket, hiúságos teóriákért az életerős erkölcsiséget, – s az élet kínzó materializmusáért a szenvedésben is boldog megnyugvó lelket.

S miután ily koldusok lettek, küzdenek tovább a hit mennyei hatalma ellen; de küzdenek nyomorúságosan, mert ezt is divatból teszik s lelkűk ellentmond nekik. E küzdelem hóbort és hazaárulás! Vagy mit csináljunk ez alakokkal, milyen István, László, Erzsébet, ha ez óriás lelkek termő talaját, ha az Árpádházi királyok erényességeinek, bensőségének, legmagyarabb jellemének édes anyját, a kereszténységet elvetjük? Vagy ha már a régi korok nagysága nem ébresztheti fel törpeségünk öntudatát: mit akarunk önmagunkkal, e hullámzó, zajgó emberi szívekkel, ha kioltjuk eszményeiket, milyeneket a hit ereje állított Istvánban a magyar nemzet elé? mit csinálunk azokkal a legmélyebb s legeszményibb tendenciákkal, melyek a szentekben őserővel megnyilatkoztak, de bennünk is jelentkeznek? Hiszen bennünk is megvan a vágy az Istenhez, bár öntudata csak dereng; mi is benne élünk, bár nem tudunk benne elmerülni. Mivel akarjátok pótolni a hitet, mikor fejetek és lábaitok alatt az ismeretlen valóság örvényei nyílnak?! azzal‑e, hogy sárgömbötökön futkosva tagadjátok azt, ami örök és végtelen! mikor ez az örök és végtelen bennetek is él s megnyilatkozik vágyaitok, sőt ösztöneitek alakjában, megnyilatkozik fürkésző, a végtelent fölismerő eszetek alakjában, amely vágynak, ösztönnek és észnek örök békét és kielégítést az Úr Jézus adott a kereszténységben. A szív ez örök békéjéből emelkedtek fel azok a lelkek; milyen István király! Mi pedig ez áldott hatalommal nem érjük be, nem – mi küzdünk ellene. Küzdünk az ellen, ami örök, ami isteni van bennünk s tesszük ezt a filozófia nevében a XIX. század verőfényének jogával! XI. és XIX. század! mily örvény van köztük s ez örvényt szakítja közéjük az öntudatra ébredt ész, – a tudomány. Mi lesz ez örvénnyel! a logika szakította‑e azt, vagy a tévely? a gondolat érettsége vagy a szívek fegyelmezetlensége s az új eszmék mámoros imádása? Mi tisztában vagyunk az iránt. Lám a ti filozófiátok, mely az egyháztól elpártolt s mint a tékozló fiú a szenvedély szolgálatában elveszté talentumait, energiáját s életkedvét, hirdeti hogy az „istenemberi”, az ember istenülése, a világ s az élet célja, s oh az az áldott kereszténység, az ő gyermeki, szelíd megadásában az Úr Jézus lábainál a legutolsó pórral is megismertette már 19 század óta az „istenemberit”, s kegyelemben hasonult hozzá. Higgyétek el, oda tértek vissza, honnan elszakadtatok! az emberiség kiirthatlan vággyal nő bele az Istenségbe annyira, hogy azok a filozófiák, melyek az emberiség s nem az asztalfiókok számára írattak, azok mind religióvá változnak.

Nézzétek, ez a ti bölcseitek fejlődése: a legdicsőbbet, a kereszténységet elhagyták a filozófia miatt, s íme koldulva s leperzselt reményekkel térnek vissza. Mondhatjuk‑e, hogy a kereszténység nem volt nekik elég szellemi, elég fönséges és igaz, s hogy azért pártoltak el tőle? Az igazság szomja űzte a 19-ik század szellemeit az egyház meddő, kiszáradt emlőitől boldogabb, áldottabb anyához?! Soha, – egy tekintet a szellemi élet nagy temetőjére, okvetlenül más gondolatokra vezet. A világ iránya nem a szellem, hanem az anyag, – nem a gondolat, hanem az érzéki inger, – nem a komoly törekvés az örökkévalóságba, hanem a halálnak az idegek megfeszülésével, a vér bizsergésével, a hátgerinc sorvadásával, gyors tempóban, a szenvedélyesség mohóságával való keresése. Nem az ember oka a kereszténység süllyedésének, hanem az állat, nem a gondolat, hanem az érzéki vágy.

Azonban k. h. helyén van‑e e szomorú elmefuttatás a magyar kereszténység ez ünnepén, István napján! helyén van‑e e könnyes szemű visszapillantás az emberi gondolat romjain, mikor István nyolcszázados, megdicsőült alakja felé dobban szívünk? Nagyon is helyén van! Mert mi föl akarjuk építeni a romokat: tért akarunk szerezni annak az erőnek, melyből István alakja nőtt ki; el akarunk telni azon szellemmel, mely kerekded lelkeket, – erős jellemeket, tiszta erkölcsöket, megnyugvó, túlcsorduló szíveket adott az emberiségnek, visszakívánjuk azt az erőteljes kereszténységet, mely lelkiismeretet nevelt, mely 19 századon át millió és millió szívet mozgatott s nem rettent vissza az eszményinek legmeredekebb, legszédítőbb magaslataitól sem; föl a csillagokba emelte szentjeit! Visszakívánjuk azt annál inkább, mert gyengébbek, szegényebbek lettünk erkölcsben, erényben, jellemben; mert a hit hiánya már mint emésztő bánat s életuntság kiült a XIX. század arcára s a folytonos küzdelem a hit, s a népek vallásossága ellen oly kincstől fosztott meg minket, mely az embert, mely lényét s minden szükségletét fedezte, erkölcsiségét óvta, minden bajában és szenvedésében pedig biztos ellenszerül szolgált. Ez nem kellett nekünk, hanem letértünk a régi hitből való élet helyén tátongó pusztaságba, hol az emberi szellem nemes csírái nagyobbrészt elsenyvedtek, vagy boldogtalan fejlődésbe tévedtek, s az a dicsőséges, erőteljes kereszténység mint kincseivel, művészetével, szépségével elsüllyedt város feledésbe ment s korunk ivadékai mint elhanyagolt, hülye epigonok füstös gunyhókban gunnyasztanak s álmukban sem sejtik, mi van lábuk alatt.

Akarunk‑e jellemeket, embereket, egész férfiakat, kik örök nagy célok, isteni elvek, harmonikus, erőteljes megvalósulásai? Keressük azokat az Isten fiainak epikus nemzedékében, melyből István való s melynek eleven gyökere a kereszténység. Ez a kereszténység nevelt férfiakat, kik a XI. században éppúgy, mint a XIX-ben elég erősek voltak, hogy az élet nagy feladatainak megfeleljenek. Miért, honnan ez erejük? tán a „formahit” szegénységéből? Szegénységből ők nem valók; a jellem, a világnézet, a legnemesebb aspirációk telje uralta lelküket, gazdagok voltak s koldusoknak sehogysem mondhatók. Akár tudósok voltak, akár korunk más rendbeli nagy férfiai, – akár Arrago és Jouffroy, akár Joubert és Le Verrier, Wigand, Stolberg és Windhorst, – nem szűkölködtek a kereszténység formahitében, aminthogy Strauss, Darwin, Renan semmivel sem lettek gazdagabbak a hit elhagyása által.

István király erőteljes kereszténysége méltán fölébreszti bennünk a vágyat, hogy a szív teltségét ne adjuk oda üres szólamokért s végre megemberelve magunkat álljunk ellen annak az áramlatnak, mely főleg 30 év óta merő divatból s logika hiányból fosztogatja a nyugati civilizációt eszméitől s a szemek és szavak szolgaságába dönti a lelkiismereteket. Erőteljes kereszténységet keresünk, mely kifejezést találjon a lelkiismeretben s az életben, mely erős kézzel, István jobbjával tud belenyúlni a modern pogányság kerekeibe, követel keresztény elveket a kormányzásban úgy, mint a társadalmi alakulásokban, s nem tűri, hogy a keresztény társadalom visszavettessék a pogány sötétségbe, hol vigasztalan bajlódás és bukás az emberiség sorsa.

* * *

A Rajna partján, a régi római út mentén van egy mértföldjelző, 1600 éves, rajta e fölírás: pro patria consumar; ez a mértföldjelző figyelmeztette a római katonát távolfekvő hazájára és kötelességére. István király alakja a mi bolyongásunk mértföldjelzője; távol az ő korának elveitől és életétől, elszakítva tőle egy hiú, üres, pogány fölfogás és divat erőszaka által, elválasztva tőle sok század bajai és alakulásai által, a szellemek jelen harcában leolvassuk mi is róla: pro patria consumar! István hazájáért meghalok; azért a két hazáért, mely Istvánt nagyra nevelte; az egyik a lelkek hazája, a katolikus kereszténység, Krisztus helytartójával, Péter utódával, a püspökökkel és papokkal; a másik ez az ország, ahol születtünk, ahol István koronája ragyog s a király fölkent személyében István utódját üdvözlik; ez a mi magyar hazánk. István öröksége: ezt a két hazát szeretni, … István kívánsága: ezt a két hazát vérünkkel s hódolatunkkal emelni, … István iránt való tiszteletünk: ez örökséget mindennél többre becsülni, hogy az ő nagysága, mely a keresztény egyházat és a hazát, a keresztet és a koronát kölcsönös áldásul összefűzte, bennünk új életre támadjon. Amen.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Szentbeszéd