Müller Lajos

Az Anyaszentegyház öt parancsa

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Müller Lajos S. J.

Az Anyaszentegyház öt parancsa

Nihil obstat.

P. Ludovicus Tomcsányi S. J.

censor dioecesanus.

Nr. 484. Imprimatur.

Strigonii, die 15. Februarii 1926.

Julius Machovich

vic. generalis.

Nr. 196. Imprimatur

Ad. Csávossy

Praep. Prov. Hungariae.

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv a Szent István Társulat kiadásában jelent meg 1926-ban. Az elektronikus változat a Szent István Társulat engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Szent István Társulaté.

Az anyagot Kreschka Károly vitte számítógépbe.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Források

Előszó

A katolikus Egyház

Az Egyház isteni mű

Az Egyház jegyei

Egy

Szent

Katolikus (általános)

Apostoli

A katolikus Egyház egyéb tulajdonságai

Látható

Tökéletes társaság

Tévmentes

Egyedül üdvözítő

Következtetések

Az egyházparancsnok

Az egyházparancsokról általában

Az Egyház hatalma

A pápa és a püspöki kar

Az egyházparancsok kötelező ereje

Az Anyaszentegyház I. és II. parancsa

Az ünnepek történetéből

Az Anyaszentegyház III. parancsa

Miért kell böjtölnünk?

Az egyházi böjtparancs történetéből

A kettős böjtparancs

A) „Némely eledelek” tilalma

Mit értünk „hús” alatt?

Mit értünk „hal” alatt?

A törvényszegés súlya

Kiket kötelez?

Kik vannak kivéve?

Néhány indítóok

Félre az emberi tekintettel!

Nem fog‑e megártani?

B) A szigorú böjt

Egy étkezés

A reggeli

Esti kolláció

Az étkezés ideje

Az ital

A böjtszegés súlya

Kiket kötelez?

Kik vannak kivéve?

Néhány jó tanács

Bizonyos napok (A böjti rendelet)

Kik adhatnak felmentést?

Az Anyaszentegyház IV. parancsa

E kettős törvény történetéből

A) Az évi gyónás

A gyónás isteni eredete

Nehézségek és ellenvetések

Krisztus nem beszélt gyónásról

Fennmaradt‑e a bűnoldó hatalom?

Tehát nem a papok találták ki a gyónást?

Nagyon nehéz a gyónás!

A protestánsok is gyónnak!

„Embernek gyónjunk?”

„A gyónás megalázza a férfiút!”

A gyónási pecsét

Mire kötelez az isteni jog?

Mire kötelez az Egyház?

B) A húsvéti szentáldozás

Isteni alapítás

A szentáldozás célja

A szentáldozás gyümölcsei

Ellenvetés

Mire kötelez az isteni jog?

Egy vagy két szín alatt?

Mire kötelez az Egyház?

Mikor kell áldoznunk?

Kiket kötelez a törvény?

Mily bűn alatt kötelez a törvény?

Hogyan kell áldoznunk?

Hol áldozzunk?

A gyakori szentáldozás

Az Anyaszentegyház V. parancsa

A törvény történetéből

A zajos mulatságok tilalma

Ellenvetés

Függelék. A lelkipásztorok eltartása

Az Ószövetségben

Az Újszövetségben

Gyakorlati következtetések

Források

Abel: Missziós beszédek.

Arregui: Summarium Theol. Moralis.

Bougaud: Kereszténység és korunk.

Bruders: Die Exercitienwahrheiten. (Die Beichte.)

Catechismus Conc. Tridentini.

Lehmkuhl: Theol. Moralis.

Mihályfi Á.: Az emberek megszentelése.

Mihályfi Á.: A nyilvános istentisztelet.

Noldin: Summa Theol. Moralis.

Pohle: Lehrbuch der Dogmatik III.

Spirago: Beispielsammlung.

Spirago: Katholikus katekizmus felnőttek számára.

Szeredy: Egyházjog.

Tower: A katholikus hitvallás. (1923.)

Előszó

Három evangélista megkapó elevenséggel festi szemünk elé azt a jelenetet, mely Jézus s a gazdag ifjú között lejátszódott. Falucskában vagyunk Pereában, a keleti Jordán vidékén, kevéssel Urunk szenvedése előtt.

Fiatal ember siet az Üdvözítő elé – Szent Lukács „fejedelemnek” nevezi – s felveti a lehető legfontosabb kérdést, mely emberi elmét valaha foglalkoztatott: „Jó Mester! mit cselekedjem, hogy az örök életet elnyerjem?” (Mk 10,17) Az Úr pedig röviden csak annyit felel: „Ha… az életre be akarsz menni, tartsd meg a parancsolatokat”. És az ifjú további kérdezősködésére Jézus elősorolja a természettörvény legfőbb tételeit, utal a tízparancsra. Ezekben megadta a fő útvonalat, melyet kétoldalt a kárhozat örvénye szegélyez; de távolról sem akarta azt állítani, hogy az embernek egyéb teendője, kötelessége nincs a földön, mint a tízparancs betartása. A zsidó ifjúnál, kinek hivatalos vallási hatósága, a zsinagóga, számos más törvényt is előírt, bővebb magyarázatra ez nem szorult.

A tízparancs megtartása kétségkívül magában is elégséges lett volna, ha Isten az embert magasabb világrendbe fel nem emeli, természetfeletti célra, a kegyelmi életre és saját örök színe-látására meg nem hívja. Minthogy azonban az Úrnak az emberrel ily jóságos és fenséges célja van, megfelelő eszközökről és irányításról is kellett gondoskodnia. Ezeket az eszközöket s ezt az irányítást Isten az Ószövetségben főképpen a zsinagóga, az Újszövetségben pedig az Anyaszentegyház által adja meg. Az Egyház a lelkeket földi vándorlásukban az ég felé tanítása s parancsai által kalauzolja. Mi e könyvecskében ez utóbbiakat szándékozunk bővebben megismertetni.

Az egyházparancsok Isten földi családjának házi szabályai. Az Egyházba belépni mindenki tartozik, mihelyt annak igazságát s egyedül üdvözítő voltát megismerte; az egyházparancsok megtartására azonban csak azok kötelesek, kik a szent keresztség által az Egyház tagjainak sorába léptek. A katolikus hittankönyvek rendesen öt, általában minden hívőt érdeklő egyházparancsról számolnak be. Innen van, hogy az „öt parancs” már egészen bevette magát a katolikus öntudatba. Ezek közül az első kettő a katolikus Egyház ünnepeinek méltó megülésére vonatkozik, a harmadik némely napokra böjtöt, illetőleg bizonyos ételektől való megtartóztatást ír elő; a negyedik az évi szentgyónást s a húsvét táján végzendő szentáldozást rendeli el; az ötödik pedig bizonyos időszakokban az ünnepélyes menyegzőket, illetőleg a velük kapcsolatos zajos mulatságokat tiltja meg.

Az Egyház irányító munkája azonban ezzel az öt paranccsal koránt sincs kimerítve. Vannak még egyéb s lehetnek a változó időviszonyok szerint még a jövőben számos más parancsai is, amelyeknek megtartása lélekbenjáró kötelessége az Egyház minden tagjának. Mi azonban ezúttal – a hely szűke miatt – csupán az öt parancs ismertetésére szorítkozunk.

A két ünnepi törvénnyel röviden végezhetünk. Ahhoz, amit e tárgyról „A harmadik parancs”-ban elmondottunk, kevés a hozzátennivalónk. A szentmisehallgatás és munkaszünet kötelezettsége ugyanis teljesen azonos vasárnapon s minden parancsolt ünnepen. Egy némely egyházi parancsról, illetőleg tilalomról a „Tízparancs” tárgyalása alkalmával szórványosan szintén már megemlékeztünk.

Adná Isten, hogy ez a könyvecske is azzal az érdeklődéssel s meleg jóakarattal találkoznék, mellyel a katolikus közönség a Tízparancsról s isteni erényekről szóló értekezéseket fogadta. Bár oszlatna el minél több balvéleményt s növelné az Anyaszentegyház iránti bizalmat s kötelességhű szeretetet.

A katolikus Egyház

Az Egyház isteni mű

Hogy az egyházparancsok nagy jelentőségét s fontosságát igazában megértsük s alaposan megszívleljük, szinte nélkülözhetetlenül szükséges, hogy szemügyre vegyük s tanulmányozzuk magát azt az Egyházat, mely nekünk parancsol.

Katolikus Egyház! Ki írja le nagyságodat, szépségedet?! A Szentlélektől ihletett apostol így beszél, vagy talán inkább így énekel rólad: „Krisztus… szerette az Anyaszentegyházat és önmagát adta érette, hogy azt megszentelje, megtisztítván a víznek fürdőjével az élet igéje által, hogy dicsővé tegye magának az Anyaszentegyházat, nem lévén azon szeplő, vagy redő vagy más efféle, hanem hogy szent és szeplőtelen legyen” (Ef 5,25–27)

Hogyan is ne volna szép az Egyház, ez a második Éva, az élők igazi anyja, amely a második Ádámnak, a kereszt fáján szendergő isteni Megváltónak megnyílt oldalából, szívsebéből született? Az innen serkedező vér és víz ugyanis jelképe a szent keresztségnek s Oltáriszentségnek s a többi szentségeknek, melyek megalkotják, fenntartják s fejlesztik szüntelen Krisztus titokzatos testét, az Egyházat.

De kezdjük elülről. Mikor az Istenember nagy élete munkájának, az Egyháznak létesítéséhez fogott, a bölcs emberhez hasonlóan járt el, „ki házát kősziklára építette. És szakadt az eső, jött az árvíz, a szelek fúttak és ama házra rohantak; de nem dőlt össze, mert kősziklára volt alapítva”. (Mt 7,24–25)

Ezt a sziklaszilárd fundamentumot az Úr nagy körültekintéssel keresi ki, választja meg. Először, mint az Írás elbeszéli (Jn 1), János és András jönnek az Úrhoz s ajánlják fel neki szolgálataikat. Jézus nagy keggyel fogadja őket, de a választás nem reájuk esik. Midőn azonban András elhozza testvérét, Simont, a villogó szemű, lelkes galileai halászt, az Úr reánéz, mint a latin magát jellemzően kifejezi, beléje néz (intuitus eum). „Te Simon vagy – szólal meg – Jónás fia, te Kéfásnak (sziklának) fogsz hívatni.” (Jn 1,42) Már ez sokat jelent!

Egyelőre azonban hazabocsátotta valamennyiöket.

Kevéssel utóbb az Úr a tenger közelében tartózkodott, valahol ott Kafarnaum és Názáreth között. A fennsík, amelyen áll, a természet alkotójától mintha csak hallgatóság számára volna berendezve. Nagy néptömeg gyűlt itt össze, főleg Galileából s a Jordán-menti nyugati tartományokból, Judeából, sőt Tyrus és Szidonból, hogy a hamarosan nagy hírűvé válott galileai prófétát hallgassa. Ott vannak körötte a tanítványok, kiket vándorútjaiban itt is, ott is elég nagy számban kiválasztott, meghívott. Az előző éjszakát az Úr egészen imában töltötte. Már ezzel is jelezte, hogy világra, sőt az egész örökkévalóságra szóló roppant fontosságú mű megalkotása előtt áll. Mikor pedig elérkezett a reggel, az Úr alászállott a hegy magaslatáról, miként Mózes Sina hegyéről, ahol az Úrral társalgott.

Kijelenti, hogy tanítványainak nagy számából tizenkettőt szándékozik kiválasztani, akik aztán szorosabban hozzá csatlakoznak s különös értelemben követei, apostolai legyenek.

Ez volt ám a fenséges jelenet!

A nap éppen felszállóban van és csillogó arannyal hinti be a tengert s köröskörül fekvő kedves tájakat. A keleti Jordánföld hegyei kékes és violaszínű árnyékot vetnek, a Tábor – a déli oldalon – ragyogva emeli fénysugaras hatalmas fejét Gelboe és Efrain hegyei fölé. Északról pedig a méltósággal teljes hóborította öreg Hermont a napsugarak mintha csak friss rózsákkal koszorúzták volna meg. A széltében-hosszában táborozó nép színes egyvelege ünnepélyes csendbe merül, a tanítványok feszült figyelemmel várakoznak. És mindjárt elsőnek kit szólít elő az Úr? „Simont, kit Péternek neveze.” (Lk 6,14) Ő mindig s mindenben az első. Máté határozottan ki is jelenti: „Első Simon, ki Péternek neveztetik”. (Mt 10,2) És ugyan miért éppen ő az első? Hiszen nem ő jött először Krisztushoz! Első, mert Jézus így akarta, az isteni örök tervek szerint…

Jézus most már apostolaitól kísérve vonul a Jordán szent forrásai felé, hogy azon a szép, magányos vidéken kissé megpihenjen. Fülöp-Cezareájának határában vannak. Egyszer csak megáll az Úr s az apostolok felé fordulva felveti a kérdést: „Kinek tartják az emberek az ember fiát?” (Mt 16,13) Az apostolok erre sorra elmondják, amit a nép ajkáról e tekintetben hallottak. „Ti pedig kinek tartotok engem?” – szól erre az Úr. Előáll a többiek élére Péter, hiszen ő szokta a többit képviselni. „Te vagy Krisztus – úgymond –, az élő Isten Fia.” (Uo. 16) Halljuk csak Jézus válaszát. Meglepő, méltóságos, nagyszerű és magasztos!

„Boldog vagy, Simon, Jónás fia! mert a test és vér nem jelentette ki ezt neked; hanem Atyám, ki mennyekben vagyon. Én is mondom neked, hogy te Péter vagy és e kősziklán fogom építeni Anyaszentegyházamat és a pokol kapui nem vesznek erőt rajta. És neked adom a mennyek országa kulcsait. És amit megkötendesz a földön, meg leszen kötve mennyekben is; és amit feloldandasz a földön, fel leszen oldozva mennyekben is.” (Uo. 17–19.)

Ezek a pápaságot megteremtő szavak, ez a pápaság alapító oklevele.

Ezzel az ígérettel ugyan az első pápa újra ünnepélyesen ki van jelölve, de a beiktatás még csak ezután következik …

Az Úr feltámadása után történt. Az apostolok halászgatnak a galileai tengeren. Egész éjszaka mit sem fognak. Hajnalban megjelen az Úr a parton s csodálatos halfogáshoz segíti őket. 153 pompás hal lett a zsákmány. Erre meghitt, családias reggelire hívja meg Jézus apostolait, melyet velük együtt költött el. Csodálatos volt a csend. Volt valami ebben a mennyország komolyságából s kedves öröméből. Az étkezés után az Úr feláll. Az apostolok is követik példáját. Egyszerre csak Jézus Simon Péterhez fordul s ezt a meglepő kérdést intézi hozzá: „Simon, János fia! szeretsz‑e engem jobban ezeknél?” Péter csodálkozva s magát találva érezve félénken felel: „Úgy van, Uram! te tudod, hogy szeretlek téged”. És az Úr: „Legeltesd az én bárányaimat”. Kis vártatva Jézus valamennyiük előtt újra megszólítja Pétert: „Simon, János fia! szeretsz‑e engem?” Péternek eszébe jut tagadása. Most még elfogódottabban s alázatosabban válaszolja: „Úgy van, Uram! tudod, hogy szeretlek téged”. Az isteni Mester erre még ünnepélyesebb hangon megbízza őt: „Legeltesd az én bárányaimat”. Kevéssel utóbb harmadszor is megismétlődik a titokzatos, megható kérdés: „Simon, János fia! szeretsz‑e engem?” Péter most már egészen elszomorodik. Tehát az Úr, mint látszik, kételkedik az ő szeretete őszinteségében. Esengve s bánatosan feleli: „Uram, te mindent tudsz, te tudod, hogy szeretlek téged”. A Megváltó emelkedett, magasztosult hangon parancsolja neki: „Legeltesd az én juhaimat”. (Jn 21,15–17)

Hossza-vége sem volna, ha e kedves, fenséges jelenet minden szépségét, finomságát, gyengédségét sorra megmutatnók. Inkább vonjunk le mindjárt néhány fontos következtetést. A vázolt szentírási jelenetekből, de meg az Úr Jézus minden szavából, tettéből mindenki tisztán láthatja, aki szemét a világosság előtt behunyni nem akarja, hogy az Istenember legfőbb földi célja: az ő országának, a lelkek nagy családjának, szóval az Anyaszentegyháznak megalapítása. Fundamentumnak pedig Pétert választja.

Ámde amint a házat nem lehet alapjától, úgy az Egyházat nem lehet Pétertől elválasztani. Mind a kettő tehát örök s lerombolhatatlan, mert a pokol összes hatalmai sem tudnak rajta erőt venni. „Ami örök Egyháznak fundamentuma, az maga sem enyészhet el” – mondja szépen Bossuet.

Hol van tehát az ősi, eredeti, egyedül igazi, krisztusi Egyház? Ott, ahol Péter. És hol van Péter? Az egész világ, barát s ellenség, az ő törvényes, kétezer éven át állandóan elismert hivatalutódaiban, a római pápában kénytelen őt felismerni. Vagy van‑e más s volt‑e valaha valaki, aki Szent Péter utódja címét felvenni merte volna?

Másik, amire nem annyira következtetünk, mint inkább csak rámutatunk az, hogy az Úr Jézus a legfőbb s korlátlan hatalmat Péter s utódai kezébe tette le a lelkek felett.

Péterben a pápának külön s minden megszorítás nélkül adja a mennyek országa kulcsait. Ő oldhat s köthet függetlenül s vezetheti, kormányozhatja, legeltetheti az egész krisztusi nyájat. A püspökök és papok bár a hívekkel szemben pásztorok, de a pápával szemben ők is csak juhok s bárányok.

Íme ez az Egyháznak Krisztustól megalkotott örök s változtathatatlan szervezete, melybe aztán Isten pünkösd napján – miként egykor Ádám arcába – az ő Lelkét, a Szentlelket lehelte.

„És betelének mindnyájan Szentlélekkel… Ekkor előállván Péter a tizeneggyel, fölemelé szavát… Akik tehát elfogadák az ő beszédét, megkereszteltetének. És hozzája álla az napon mintegy háromezer lélek.” (ApCsel 2,4,14,41) Íme az Anyaszentegyház igazi születésnapja.

Az isteni Lélek az, mely az Egyházat fenntartja, kormányozza s teszi azt legyőzhetetlenné. Üldözhetik az Egyházat; pápáit, papjait, híveit bebörtönözhetik, vérpadra hurcolhatják. A lelkéhez nem férhetnek, azt meg nem fojthatják. Julius Cézár a viharban így kiáltott a halálfélelemtől reszkető hajósokhoz: „Mit félsz? Cézárt viszed!”

Minden eretnekség néhány százados tengődés után elenyészik. A katolikus Egyház látta s látni fogja valamennyinek pusztulását. Jómaga örök életének biztos öntudatával néz a jövőbe. Miért is félne? Krisztust s az ő Szentlelkét hordozza magában.

Az Egyház jegyei

Jóllehet Szent Péternek két ezredéve szakadatlanul fennálló s a világon annyira kimagasló széke minden igazságszerető lelket bizton eligazít, hogy hol kell Krisztus egyedüli, igaz Egyházát keresnie; mégis az Úr, hogy az ő földi országát könnyebben felismerhetővé tegye, bizonyos jegyekkel látta el. Számos ily jegy között a legszembetűnőbb az a négy, melyet ugyanezért az ősi hagyomány mintegy isteni pecséteknek tekint, s a hivatalos Egyház hitvallásával is szentesít, ti. az Egyház egysége, szentsége, katolikus (általános) és apostoli volta. Tekintsük sorra valamennyit.

Egy

Volt‑e valami, ami az utolsó vacsorán búcsúzó Üdvözítőnek inkább a szívén feküdt, mint az, hogy miként magát kifejezi: „akiket nekem adtál – Szent Atyám – eggyé legyenek, mint mi vagyunk?” (Vö. Jn 17,11) És ki kételkednék abban, hogy ez az isteni kívánság teljesedésbe is ment? Csak rá kell tekinteni a katolikus Egyházra! 270 millió legkülönbözőbb nemzetségű, műveltségű stb. ember egy és ugyanazon főre hallgat s ugyanazt a hitet vallja, ugyanazokat a kegyelemeszközöket (szentségeket) használja. És ez így van kezdettől fogva. Már a Krisztus utáni második században Szent Irén püspök így írhatott: „Jóllehet szétszórva az egész világon, az Egyház hűen megőrzi a rábízott tant, mintha csak egy házban laknék; mindig ugyanazt hiszi, mintha csak egy lélek volna s egyöntetűen tanít, mintha csak egy szája volna”. Vajon nem valóságos isteni csoda‑e ez? Ha feltámadnának az ókor nagy bölcsei, egy Sokrates, egy Plató, kik egész életük fáradságával alig tudtak néhány tucat embert iskolájukba tömöríteni, ugyan mit gondolnának, midőn 270 millió legkülönbözőbb rendű-rangú embert egy Mester lábánál, ugyanabban a hitben, ugyanabban a lelki családban egyesülni látnának?! Nem kiáltanának‑e fel lelkesedve: „Ez nem ember műve; ezt csak az az egy Isten tehette, kinek létét mi is sejtettük s akinek eljöttét mi is epedve vártuk”. Hogy pedig ez a csodálatos egység nem valami természetes jelenség, hanem az Egyházban lakozó igazság Lelkének, a Szentléleknek éltető, fenntartó munkája, napnál fényesebben igazolja azoknak a felekezeteknek sorsa, melyek tőle elszakadtak. Ugyanaz vár reájuk, mint minden, az élő testtől elvált tagra: bomlás, feloszlás. „Nálunk – mondja dr. Brückner, protestáns lelkész egyik nyilvános gyűlésen – minden pásztor a saját kátéját tanítja.” Dr. Raffay Sándor ág. ev. főpásztor külföldi útjáról így számol be az „Evangélikusok Lapjá”-ban (1921. nov. 6.): „Van oly (protestáns) község, ahol 500 lélek 4–5 különböző felekezetre, sőt ugyanaz a felekezet 4–5 különböző árnyalatra oszlik. A hivatalos egyház (Hollandiában) olyan nagy egyéni szabadságot enged a lelkészeknek, hogy vannak közöttük kommunisták, buddhisták, theozofusok stb. Sőt akadt egy anarchista is. Szóval teljes a fejetlenség”. Hogy pedig a protestantizmus nemcsak a külföldön, hanem nálunk is hasonló csődbe jutott, többek között őszintén bevallja a „Kálvinista Szemle” (1922. május 20. sz.): „Kálvinisták vagyunk – írja – s úgy látszik, mintha egyek volnánk. Az egység csak látszat. Tanítóink, lelkészeink élete, világnézeti felfogása minden, csak nem egységes. Olykor még a legelemibb dolgok terén is olyan kardinális ellentétek tátongnak az egy és ugyanazon egyházban élő és dolgozó professzorok és lelkészek között, hogy szinte érthetetlennek látszik az, hogy mégis kálvinistáknak vallják magukat”.

Viszont maguk a protestánsok kénytelenek elismerni Bismarckkal: „Róma sohasem hajlott meg az eretnekség előtt”. És Harnack, a protestáns teológia legkiválóbb képviselője hirdeti: „A római Egyház a legkiterjedtebb és leghatalmasabb, a legbonyolultabb és mégis leginkább egységes alkotás, melyet a történelem tudomásunk szerint létrehozott”. (Das Wesen des Christentums.)

Szent

Az isteni Alapító Egyházának szentnek kell lennie; ehhez kétség nem férhet. Hogy pedig a katolikus Egyház az egyetlen, mely e nevet, „szent” igazán megérdemli, mutatja tana, mely csupa szentséget lehel, szentségei, főleg a gyónás és áldozás, melyek azokat, kik méltóan járulnak hozzájuk, szentségre nevelik; és a kegyelem bő áradata, mely a legszebb, leghősiesebb erényvirágokat dúsan termeli az Anyaszentegyház kertjében. Íme a szerzetes rendek s a szűzies papság liliomerdői s a nem kis számban kiemelkedő óriás pálmák, a szentek, kiknek életszentségét Isten csodákkal is kitüntette. A keleti Egyház is bőven termett ilyeneket, míg Rómával egységben maradt. Amióta azonban a Szentlélek által éltetett testtől elszakadt, nélkülözni kénytelen a szentség és csodák jellegét is. Hol vannak szent Vazuljai, Chrysostomusai, Athanázai stb.? A protestantizmus pedig, mely tagadja a szabadakaratot, az életszentség lehelőségét is elvileg elveti. Nincsenek szentjei, de nem is kellenek neki. A katolikus egyháznak szentségre nevelő erejét, képességét azonban kénytelen elismerni „A katolikus vallás – mondja a protestáns Harnack – minden időben szült szenteket – amennyiben embert szentnek lehet nevezni – és most is nevel ilyeneket!”

Midőn Stolberg gróf elhagyva a protestantizmust, ősei hitére visszatért, a protestáns Lavater költő így ír hozzá: „Válj díszére a katolikus Egyháznak, gyakorold azokat az erényeket, amelyek a nemkatolikusokra nézve elérhetetlenek. Légy szent, mint Borromei Károly. Nektek vannak szentjeitek, nem tagadom. Nekünk nincsenek, legalább nem olyanok, aminők a tieitek”.

Az igazság lenyűgöző erején kívül főleg éppen a szentségnek bájos illata az, amely annyi szép, nagy lelket a meggyőződés útján az Egyház kebelére vont s fog vonni minden időkben. Mikor Manning (1807–1892) a későbbi westminsteri bíboros-érsek 1854-ben az anglikán protestantizmusból a katolikus vallásra tért, a nagytekintélyű Times (protestáns) újság így írt róla: „Az anglikán papság egyik ragyogó ékessége elhagyta ősei hitét. Nem dicsvágy vezette, mert hiszen lemondott ezzel a biztos reménységről, hogy legalább is a püspökségig viszi. Nem is kevélységből tette, mert senki őt meg nem sértette: hanem tiszta meggyőződésből, saját anyagi érdeke ellenére”.

Ámde hányról beszélhetünk ugyanígy, kik elhagyva a katolikus Egyház kebelét, más vallásra tértek? Nagyon igaza volt a protestáns II. Frigyes Vilmosnak, mikor azt állította: „a bárányok tőlünk átmennek a katolikusokhoz, onnan pedig a bakok jönnek át hozzánk”.

Katolikus (általános)

A katolikus Egyház, jóllehet az emberi értelemtől s szívtől a legnagyobb áldozatokat követeli, hadat izen minden szenvedélynek s kezdettől fogva a leghatalmasabb s ravaszabb ellenségekkel kénytelen élet-halál harcot vívni; mégis rohamosan az egész világon elterjedt. Már Szent Pál így ír a rómaiakhoz: „hálát adok az én Istenemnek,… mert a ti hitetek az egész világon hirdettetik”. (Róm 1,8)

És a három százados iszonyú keresztényüldözés után, melyben Krisztusnak millió és millió híve szerezte meg a vértanúság pálmáját, Szent Ágoston (†430) mégis elmondhatta: „Az egész világ csak a római Egyházat nevezi katolikusnak”.

Ez volt a jel, amelyről Schönburg-Waldenburg lutheránus száz hercegi család egyik tagja, a katolikus Egyház igazságát felismerte (1897). Le kellett mondania tiszti rangjáról s 6 héten át atyja kívánságára protestáns hitoktatásnak volt kénytelen magát alávetni. De nem rettent vissza semmi nehézségtől, semmi áldozattól, csakhogy katolikussá lehessen. „Mit akar hercegséged? – szólt hozzá egyik alkalommal a protestáns lelkész, – a protestantizmus ma világvallás!” „Az még sem – feleié a herceg. – Hiszen a katolikus Egyháznak több tagja van, mint a protestáns felekezeteknek együttvéve s hozzá még benne mindenütt egy a hit. Ellenben a protestantizmus felekezetekre van szétszakadozva. Egyedül a katolikus Egyház általános.”

Az Egyház általánossága a benne rejlő kegyelmi erőnek s igazságának kétségtelen jele. Az igazság ugyanis internacionális; közkincse az emberiségnek. Krisztus az egész világot tanította s váltotta meg; az egész világot akarja üdvözíteni s így az ő igaz vallásának világvallásnak kell lennie. A többi vallás már csak azáltal, hogy egy nemzethez, egy ország határaihoz köti magát s német-magyar-orosz vallás nevét veszi fel, lemondott az igazság bélyegéről. Újabban a protestantizmus óriási anyagi eszközökkel igyekszik hitét terjeszteni, vagyis inkább a katolikus Egyház missziós munkájának gátakat emelni. Az eredmények azonban, melyeket fel tud mutatni, csak múlok, látszólagosak. Nélkülözvén a kegyelmet, valami keresztény mázt ugyan ad a pogányokra, de azokat megtéríteni valójában nem tudja.

Apostoli

Apostoli a katolikus Egyház, mert pápái Szent Péternek, püspökei pedig az apostoloknak törvényes utódai. Tanításuk, hatalmuk az apostolokon át Krisztustól jön. Ők tehát az Üdvözítő nyájának egyedül hivatott, jogos pásztorai. Bennük legeltet Krisztus egészen a világ végéig. Ha valaki kívülök, az ő megbízásuk nélkül férkőzik a juhokhoz, bárányokhoz s akarja azokat legeltetni, az Jézus szavai szerint orzó, aki „nem jön másért, hanem csak hogy lopjon és öljön és elveszítsen”. (Jn 10,10)

Az Egyház apostoliságának, de egyéb jegyeinek is egyik legszebb apológiáját a hírneves angol protestáns történetíró, Macaulay lord (1800–1859) írta meg.[1] „Nincs, sohasem volt a földön oly műve az emberi politikának, mely annyira megérdemli a vizsgálást, mint a római katolikus egyház. Ennek az egyháznak története összeköti az emberi művelődés két nagy korszakát. Nincs más intézmény, mely visszavinné az elmét abba a korba, midőn még az áldozat füstje a Pantheonból felszállott és zsiráfok és tigrisek szökelltek Flavián amphitheatrumában. A legbüszkébb királyi házak csak tegnapiak a főpapok leszármazásával összehasonlítva. Ezt a leszármazást szakadatlan sorozatban nyomozhatjuk visszafelé attól a pápától, ki Napoleont a XIX-ik században megkoronázta, addig a pápáig, ki Pipint a nyolcadikban kente fel. És Pipin korán sokkal feljebb terjed ez a fönséges dinasztia, mígnem a rege szürkületébe vesz el. A velencei köztársaság közelíti meg régiségre nézve. De a velencei köztársaság modern volt egykor a pápasághoz képest; s a velencei köztársaságnak már vége; a pápaság pedig áll. A pápaság áll, nem hanyatlóban, nem mint puszta régiség, hanem telve ifjú erővel. A katolikus egyház most is a világ legszélső végéig küldi misszionáriusait, kik csak oly buzgók, mint azok, kik egykor Ágostonnal Kentben szállottak partra s most is ugyanazzal a szellemmel állnak szemben ellenséges királyokkal, mint amellyel Attilával állottak. Híveinek száma nagyobb, mint bármely előbbi korban. Hódításai az újvilágban gazdagon kárpótolták az óvilágban szenvedett veszteségeiért. Szellemi uralma kiterjed azokra a nagy országokra, melyek a Missouri síkjai s a Horn-fok között terülnek el. Oly országok ezek, melyeknek egy század múlva – nem valószínűtlen – szint’ annyi népességük lesz, mint amennyi most Európát lakja. Hívei bizonyára nincsenek kevesebben 150 milliónál s nehéz volna kimutatni, hogy a többi keresztény szekta összevéve 120 millióra rúg. Nem is látunk jelenséget, mely arra mutatna, hogy hosszú uralmának vége közeledik. Ő látta kezdetét minden kormánynak, minden egyházi intézménynek, mely jelenleg van a világon s nem tudjuk bizonyosan, nincs‑e hivatva arra, hogy valamennyinek végét meglássa. Nagy volt és tisztelt, mielőtt a szász Britanniába tette lábát, mielőtt a frank átkelt a Rhénuson; midőn még görög ékesszólás virágzott Antiochiában, mikor még bálványokat imádtak a mekkai templomban. És talán fenn fog állani ernyedetlen erővel, amikor valami újseelandi utazó nagy pusztaság közepette a londoni híd egyik tört ívezetén foglal helyet, hogy Szent Pál romjait vázolja.”

A katolikus Egyház egyéb tulajdonságai

Látható

Ki kell emelnünk még az Egyház egynémely tulajdonságait, amelyek nélkül hatalma, törvényhozása minden szilárd alapot nélkülözne s így egyházparancsokról is hasztalan beszélnénk. Első ezek között az Egyház láthatósága.

Igaz ugyan, hogy a Megváltó azt állította, hogy „nem jön el az Isten országa szembetűnőképpen; s nem mondják majd: Íme itt, vagy íme ott; mert íme az Isten országa bennetek vagyon”. (Lk 17,20.21) De ezzel csak a zsidókat, nevezetesen az őt éppen faggató farizeusokat akarta vérmes reményeikből kiábrándítani, kik hatalmas, gazdag, politikai országot vártak a Messiástól. Azonban emellett nem hagyott senkit sem kétségben aziránt, hogy az ő Egyháza látható társaság lesz. Hiszen látható főt, látható elöljárókat rendelt, kiket „a világ világosságának” nevezett. „Hegyen épült városhoz” hasonlítja Egyházát, amelynek „kapuja” is, ti. a szent keresztség, valamint többi szentségei és istentisztelete, mind érzékelhetők. Szoros kötelességévé tette Urunk mindenkinek, ki üdvözülni akar, hogy mellette színt valljon: „Minden, ki megvall engem az emberek előtt, én is megvallom őt Atyám előtt, ki mennyekben vagyon; aki pedig megtagad engem az emberek előtt, megtagadom én is őt Atyám előtt, ki mennyekben vagyon”. (Mt 10,32.33) Végül kiközösítéssel sújtja azokat, kik Egyháza ítéletének magukat alá nem vetik: „ha pedig (valaki) az Anyaszentegyházra sem hallgat, legyen neked, mint a pogány és a vámos”. (Mt 18,17)

A protestánsok csak azért, hogy saját létfolytonosságukat Krisztustól fogva egészen a reformációig valamiképpen igazolják s kimagyarázzák, az Egyház láthatóságát tagadták. Azonban ugyancsak reájuk cáfol tulajdon gyakorlatuk. Mert hiszen ők is csak megvonják eklézsiájuk látható határait, amelyeken belül látható elöljáróság a látható alattvalókat ugyancsak észrevehető módon felveszi, kizárja, kormányozza, fenyíti s megadóztatja. Mindez azonban láthatatlan, csupán a szívek mélyén lappangó társaságban teljesen érthetetlen volna.

Tökéletes társaság

Az Egyháznak megvan a saját, Istentől rendelt kormánya, mely a saját hatáskörében minden más földi hatalomtól függetlenül működik; megvannak a saját, elégséges eszközei feladatának megoldására, célja elérésére. És bármily kívánatos is, hogy az Egyház és állam egymást egyetértőén támogassák, de az Egyház megáll azért az állam nélkül, sőt az állam üldözése ellenére is. Bizonyság erre a történelem s a tapasztalás. Az Egyház isteni küldetése tudatában minden állami engedély nélkül átlépi az országok határait, veszi fel, kormányozza, esetleg bünteti híveit s nem teszi rendeleteit semmiféle „placetumtól” függővé. Az ily társaságot méltán tökéletesnek nevezhetjük.

Tévmentes

A katolikus Egyház isteni Alapítója szándéka és intézkedése folytán az eltévedés minden veszélye nélkül vezérli Krisztus nyáját az örök életre. Szóval saját hivatása ügyében, hit és erkölcs dolgában, nem csalatkozhatik. És ennek szükségképpen így kell lennie.

Az isteni Mester ugyanis minden kétséget kizárólag azt akarta, hogy az ő Egyháza sértetlen épségében fennmaradjon a világ végéig, hogy a pokol kapui azon erőt ne vegyenek (Mt 16,18), azt, mint „az igazság oszlopát s erősségét”, soha semmi hatalom le ne döntse. (1Tim 3,15) Ámde éppen azért a tévedéseknek annyira kitett emberekre Egyházát nem bízhatta, hacsak különös isteni támogatásról nem gondoskodik. Meg is tette. „Én kérem az Atyát – úgymond – és más Vigasztalót ad nektek, hogy örökké veletek maradjon; – az titeket megtanít mindenre és eszetekbe juttat mindent, amiket nektek mondottam.” (Jn 14,17.26)

Az Üdvözítő továbbá örök büntetés terhe alatt kötelességévé teszi mindenkinek, hogy Egyházának higgyen s engedelmeskedjék. „Elmenvén – úgymond – tanítsatok minden nemzeteket… megtartani mind, amiket parancsoltam nektek… Aki hiszen és megkereszteltetik, üdvőzül; aki pedig nem hiszen, elkárhozik.” (Vö. Mt 28,19; Mk 16,16)

Ámde ilyet követelni az embertől merő igazságtalanság volna, ha másrészt Isten nem gondoskodnék s garanciát nem nyújtana, hogy az Egyház hamisat tanítani s jó erkölcsbe ütközőt parancsolni nem fog.

Ez a tévmentesség pedig, mellyel az Úr Egyházát felruházta, nem valamely neki kölcsönzött isteni tökéletesség, sem pedig isteni sugalmazás, hanem egyszerűen az isteni Gondviselés jóságos intézkedése, melynek számtalan mód s eszköz áll rendelkezésére, hogy az Egyházat megóvja, nehogy olyasmit hirdessen s parancsoljon a hívek összességének, ami a Krisztustól s az apostoloktól átvett hit s erkölcsi tanoktól eltérő s éppen azért téves és veszélyes.

Tévmentes pedig az Egyház elsősorban fejében, főpásztorában, a római pápában. Ennek szükségképen így kell lennie. Mert ha a fej, a főpásztor tévedne, tekintélye folytán az egész nyájat magával ragadná a tévedésbe. A nyáj köteles ugyanis a pásztor után igazodni s nem megfordítva. Azért Jézus a Péterre épült Egyháznak ígérte meg, hogy a pokol kapui rajta erőt nem vesznek s Péterért s benne valamennyi hivatalutódjáért külön imádkozott, hogy hitük meg ne fogyatkozzék, hanem inkább ők legyenek a hitben támaszai valamennyinek. „Én pedig – úgymond az Úr Péterhez – könyörögtem éretted, hogy el ne fogyatkozzék a te hited; és te egykoron megtérvén, erősítsd meg atyádfiait.” (Lk 22,32)

Szépen mondja ez ügyben Szalézi Szent Ferenc: „Miként a kertész, ha látja a szomjas, tikkadt növényt, nem minden ágát, hanem csak a gyökerét öntözi meg, minthogy a gyökérből a nedvesség mindenegyes ágba felhatol, úgy az Úr is, miután Egyháza fáját elültette, a fejért, a gyökérért imádkozott, nehogy a víz, vagyis a hit, abban hiányozzék, akinek a többit meg kell erősítenie, hogy így aztán a fej segélye folytán a hit az Egyházban mindig fennmaradjon”. Ez a fenséges személyes kiváltság hozza a pápát oly közel a szívünkhöz, lelkünkhöz. Ez teszi őt igazában Krisztus helytartójává s az oltáriszentségi Üdvözítőnek mintegy kiegészítőjévé.

Odaborulunk az oltár elé. Hitünk mondja: itt van Jézus Krisztus igazán, valóságosan, elevenen, testestül, lelkestül, szívestül, mindenestül! Hiszem! Ah! de mégis valami hiányzik nekem. Nem beszél. Ó, Jézus, hol a szavad? Te megígérted: „Íme, én veletek vagyok mindennap világ végezetéig.” (Mt 28,20) De szótlanul, némán? Minő kár!

Jézus jelen az oltáron, de nemcsak néma; nem is kormányoz. Táplálja a lelkeket, de nem igazgatja.

Ígérted, Uram, hogy velünk maradsz, de hol a pásztorbotod? Nézem a szentség szent fátyolát. Átlát rajt’ a hitem, de egyben mindjobban átérzem, hogy van Krisztus, aki nincs itt. Látom az oltár szent titkában az alázatos, néma gyermeket; látom az Urat csendes, elvonult, engedelmes názárethi életében, sőt a szentmise a kálvária hősét is elevenen elém idézi; szemlélem teste-vére titokzatos szétválásában megváltói halálát … De hol a tanító Krisztus, hol a bűnbocsátó Krisztus? Hol a jó Pásztor? Hol a csalatkozhatatlan szó, mely megment a tévedéstől; hol a felsőbb tekintély, joghatóság, mely nélkül olyanok volnánk, mint a bolyongó, elszéledt juhok?

Hol van? Rómában, a pápában. E kettő együtt: Oltáriszentség s pápa kiegészítik egymást s adják nekem az egész Krisztust. Aki e kettőt szereti, az szereti igazán Krisztust. A pápa személyes tévmentességének tanát, melyet már az ősi Egyház röviden így fejezett ki: „Róma beszélt, az ügy be van fejezve!”, amelyre annyi zsinat világosan célzott, így nevezetesen az efezusi (431), chalcedoni (451), III. konstantinápolyi (680–1), a flórenci (1438–1445) s amely tant gyakorlatban az egész Egyház mindenkor vallott, végül a vatikáni zsinat (1870) iktatta a hitágazatok sorába. Ezúttal a hivatalos Egyház megállapította a pápai tévmentesség feltételeit s bizonyos határait is. Eszerint a pápa nem tévedhet akkor, ha mint az egész Egyház főpásztora, hit és erkölcs dolgában végérvényesen nyilatkozik. (Ex cathedra.)

Másodsorban tévmentes az Egyház püspökeiben is, ha ezek a pápával egyesülten akár az egyetemes zsinatokon, akár a földkerekségén szétszórva hit s erkölcs dolgában egyöntetűen tanítanak. Egyes püspökök azonban tévedhetnek, amint ezt a történelem is igazolja.

Egyedül üdvözítő

A katolikus Egyház felemelt fővel, nyílt homlokkal vallja magáról, hogy ő az üdvösségre szükséges, s így kívüle nincs üdvösség. Nem gőg vagy szűkkeblűség ez tőle, hanem igazságának mélyen átérzett öntudata. Tudja, érzi, hogy Krisztus tanának, a mennyek országa kulcsainak s az üdvösség szükséges eszközeinek ő az egyedüli, jogos örököse, ő kapta a megbízást, hogy tanítson minden nemzetet s viszont mindenkinek lélekben járó kötelessége, hogy őt hallgassa s neki engedelmeskedjék. (Mt 28,20; Mk 16,16)

Ez volt már az apostoloknak Szentlélektől sugallt meggyőződése. Pál apostol az eretnek Himeneust és Sándort amiatt, mert „a hitre nézve hajótörést szenvedtek”, valóságos istenkáromlásról vádolja és átadja a sátánnak, vagyis kiközösíti. (1Tim 1,19.20) Az ősi Egyház sem vélekedett másként. Az eretnekektől, kik Krisztus varratlan köntösét, a keresztény tan egységét szétszaggatták, a legnagyobb borzalommal fordult el s „a kárhozat fiainak” tartotta azokat.

Már Szent Ignác vértanú (†109) állítja: „Aki csak Istené s Jézus Krisztusé, mindaz a püspökkel tart s azok is, kik penitenciát tartva az Egyház egységéhez visszatérnek, szintén Istené lesznek …” (Philad. III.)

Origenes (†254) is nyíltan hirdeti: „Senki se hitesse el magával, senki se csalja meg magát: ezen a házon, vagyis az Anyaszentegyházon kívül senki sem üdvözül”. (Homil. III. in Josue.) Szent Cyprián (†258) pedig szépen mondja: „Senkinek sem lehet atyja Isten, akinek nem édesanyja az Egyház. Ha valaki megmenekült azok közül, kik Noë bárkáján kívül maradtak, akkor az is üdvözül, aki az Egyházon kívül marad”. (Liber de unit. Eccl.)

És valóban érthetetlen is volna, hogy miért jött az Istenfia a világra s miért tanított s miért halt a lelkekért kínos halált, miért alapított Egyházat, ha mégis mindenkinek joga van saját ízlése szerint összetákolni a maga vallását s minden hitben üdvözülhet.

A protestantizmus, mely minden vallást üdvözítőnek tart, voltaképpen a saját létokát s létjogát tagadja s a gyakorlatban ezerszer ellentmond tévtanának. Igyekszik ugyanis hódítani, téríteni a szerinte szintén jó s üdvösséges vallások rovására, a vegyesházasságból származó gyermekeket – még a szülők meggyőződése ellenére is – magának követeli; a „keresztyén” zubbonyt lehetőleg tágra szabja, hogy így minél több felekezetnek s léleknek nyújtson reménységet az üdvösségre. Sőt mi több, a helvét hitvallás nyíltan beismeri: „Krisztus igaz egyházával való közösséget annyira becsüljük, hogy tagadjuk a lehetőségét annak, hogy valaki Isten előtt éljen, aki Krisztus igaz egyházával egyességben nincs, hanem attól elpártol”. (Schoff, Creeds of Christendom vol. III. 228.)

A következetlenségnek ez a szembeszökő megnyilatkozása bírta reá IV. Henrik francia királyt (1589–1610), hogy a katolikus Egyházba visszatérjen. St. Denisben a katolikus és protestáns teológusokat nyilvános, saját maga, az egész udvar s miniszterek előtt tartandó vitatkozásra hívta egybe. Felvetette a kérdést: „Vajon lehet‑e a katolikus vallásban is üdvözülni?” A protestáns teológusok kénytelenek voltak azt felelni: „Mindenki, aki becsületesen él, a katolikus hitben is üdvözülhet”. Erre a király a katolikus teológusok tanát akarta e kérdésben hallani. Ezek nem haboztak kijelenteni: „Aki egyszer – mint Felséged is – a katolikus Egyház igazságát már megismerte, szigorúan köteles annak kebelébe lépni s az ilyen, mint protestáns, nem üdvözülhet”. A király erre így döntött: „A józan ész megköveteli tőlem, hogy a bizonyosabbat válasszam. Azt csak az egyik fél állítja, hogy mint protestáns is üdvözülhetek, abban azonban mindkét fél egyetért, hogy mint katolikus elérhetem üdvömet. És valóban 1593-ban letette a katolikus hitvallást.

A katolikus Egyház azonban, midőn magát egyedül üdvözítőnek hirdeti, távolról sem oly kegyetlen s szűkkeblű, mint azt ellenfelei feltüntetni szeretnék. Mert voltaképpen mi mást tanít ezzel, mint azt, hogy mindenki a lehető legfontosabb, az egész örökkévalóságot érdeklő ügyben a saját meggyőződését tartozik követni és súlyosan vétkezik, ha az ellen cselekszik. Tehát súlyosan vétkezik az, a) aki megismerte a katolikus Egyházban Krisztus egyedül igaz Egyházát, tudomást szerzett az isteni parancsról, mely az abba való belépésre kötelez s annak megfelelni mégis vonakodik; b) aki Krisztus igaz Egyházát meggyőződése ellenére elhagyja; c) aki kételkedvén saját vallása igazságában, az igazság keresésében lényeges hanyagságot követ el. A súlyos vétek pedig – mindnyájan tudjuk és valljuk – kioltja a lelki életet, a megszentelő malasztot s kárhozatba dönt.

Aki azonban saját hibáján kívül, tehát jóhiszeműleg tévelyeg, emiatt üdvét el nem veszti. Sőt, ha emellett Isten akaratát saját lelkiismerete szerint betölteni igyekszik s jámborul él, ezáltal Isten családjába, az Egyházba lelkileg belekapcsolódik s így az Egyház által üdvözül. Ilyképpen van Istennek számtalan gyermeke minden vallásban és népben, kiket a szeretet keresztelt meg s tett lelkileg katolikus testvéreinkké. Azért mondja Péter apostol az akkor még pogány Kornelius századoshoz: „Bizonnyal tapasztalom, hogy nem személyválogató az Isten, hanem minden nemzetben, aki őt féli és igazságot cselekszik, az kedves előtte”. (ApCsel 10,34.35) Szent Pál sem hiába mondja Istenről, hogy „Üdvözítője minden embernek, főképpen a híveknek”. (1Tim 4,10) És Szent János evangélista elragadtatásában „nagy sereget” lát a mennyország ölén, „melyet senki sem számlálhatott meg minden nemzetből és nemzetségből, népekből és nyelvekből”. (Jel 7,9)

„Ó, Isten bölcsességének és tudományának mélységes gazdagsága! mely meg foghatatlanok az ő ítéletei és megvizsgálhatatlanok az ő utai!” (Róm 11,33)

Azt ugyan bizonyosan tudjuk, hogy mi üdvözít, de hogy ki üdvözül, ki tudná azt Istenen kívül megmondani?! Ő látja csupán a lelkiismereteket és sokat pótolhat ott, ahol jóakaratot lát s a külső eszközök hiányoznak.

Chevenus püspök Amerikában három fiatal protestáns lelkészt térített meg s szentelt később katolikus papokká. Ezek azt vallották, hogy megtérésük kegyelme előtt soha sejtelmük sem volt arról, hogy vallásuk hamis s benne nagyon ártatlanul éltek. Newman (1801–1890), a későbbi bíborosérsek, azt írhatta, mint katolikus, az eretnekségben töltött éveiről: „Nem hiszem, hogy valaha vétkeztem volna az igazság ellen”. Találtunk mi is megtérőkre, kik mielőtt a katolikus Egyház igazságát felismerték, teljes jóhiszemben s angyali ártatlanságban éltek s megtérésük után hamarosan sokra vitték a keresztény tökéletességben.

Amíg tehát egyrészről a tévelyt, az eretnekséget, mint ilyet, a leghatározottabban kárhoztatjuk s nem szűnünk meg hangsúlyozni az azzal járó óriási lelki kárt s veszélyeket, de másrészt a tévelygőkre részvétes szeretettel tekintünk. Egy Szent Terézia s annyi más szent mennyit sírt s vezekelt, hogy megtérésüket Istentől kiesdje! Mi is igyekszünk őket az igazságnak mindenképpen megnyerni, hogy velünk élvezzék Krisztus Egyházának mérhetetlen jótéteményeit. Szívesen feltételezzük bennük a jóhiszemet, el nem ítélünk senkit; s senki örök üdve felett végképpen kétségbe nem esünk, „mert Istennél semmi sem lehetetlen”. (Lk 1,37)

Következtetések

Mindabból, amit eddig a katolikus Egyházról elmondottunk, vonjunk le most már néhány következtetést s tanulságot. Első a mérhetetlen hála legyen Isten iránt, kinek jóvoltából jutott nekünk az a szerencse, hogy katolikusok lehetünk. Csak ismerni kellene másvallású felebarátaink nagy árvaságát, bizonytalanságát s lelki vergődéseit, hogy igazában méltányolni tudjuk azt az ajándékot, melyet a Gondviselés nekünk szinte már a bölcsőnkbe ejtett: az igaz hitet. Azért irattá Stolz Albán, a kitűnő író, sírkövére: „Az a szerencsés ember, ki hívő katolikusnak mondhatja magát, imádkozza el ezért hálából a Miatyánkot s az Üdvözlégyet s gondoljon eközben az én szegény lelkemre is”.

Ebben bizakodott még a Nagy Szent Terézia is aggodalmai között a halálos ágyon: „Hiszen én elvégre, mint a katolikus Egyház gyermeke halok meg!”

Igen! ez lesz egykor a mi legnagyobb vigaszunk is a halál óráján!

Mikor Melanchtonnak, Luther leghívebb tanítványának s munkatársának édesanyja, ki fiát a protestantizmusba követte, halálos ágyán feküdt, így szólott gyermekéhez: „Kérlek, fiam, mondd meg nekem most őszintén, melyik vallás az igazi, a régi vagy az új? De esedezem, ne titkolóddzál most, mikor Isten ítélőszéke elé kell lépnem”. Erre Melanchton egy ideig fejét lehajtva, hallgatásba merülve nézett maga elé. Küzdött benne a gyermeki szeretet s a kevélység. Végre megszólalt: „Anyám, az új vallás könnyebb, de a régi biztosabb”.

Mit nem ér nekünk a teljes biztonság az örökkévalóság küszöbén!

A második következtetés pedig abban az elhatározásban öltsön testet, hogy mi gyakorlati katolikusok akarunk lenni. Enélkül az Egyházhoz való tartozásunk mitsem használ, sőt csak növeli felelősségünket.

Hiszen mi hisszük s tudjuk azt, hogy Egyházunk minket az üdvösség révpartjára tévmentesen vezet; elénkszabott törvényei csak jók s üdvösek és bő kegyelemeszközei nagyon megkönnyítik a keresztény élettel járó nehézségeket.

Legyünk tehát következetesek, férfiasak s határozottak: tartsuk meg az egyházparancsokat!

Az egyházparancsnok

Az egyházparancsokról általában

Az Egyház hatalma

Azok után, amiket eddigelé az Egyházról elmondottunk, nem annyira bizonyítanunk, mint inkább csak kidomborítanunk kell azt, hogy a katolikus Egyház a lelkeknek egyedül hivatott s jogosult törvényhozója és kormányzója. Az isteni Üdvözítő apostolainak s jogutódaiknak azt mondotta: „Amint engem küldött az Atya, én is küldetek titeket”. (Jn 20,21) Vagyis: amily hatalommal engem Atyám felruházott az Egyház megalapítására és kormányzására, oly hatalommal ruházlak fel én is titeket. Talán még világosabbak az Úrnak következő igéi: „Ha (valaki) az Anyaszentegyházra sem hallgat, legyen neked, mint a pogány és a vámos. Bizony mondom nektek, amiket megkötöztök a földön, meg lesznek kötve mennyben is; és amiket feloldoztok a földön, fel lesznek oldozna mennyben is”. (Mt 18,17.18)

És íme az apostolok hatalmukat csakugyan gyakorlatba is vették. Jeruzsálemben összegyűlve Szent Péter elnöklete alatt elhatározták, hogy a zsidó szertartások a hívekre nézve többé nem kötelezők. Pál apostol parancsot ad arra nézve, miként kell az istentiszteletet megtartani. (1Kor 11,17) Elrendeli, hogy a nők a templomban hallgassanak s csak födött fővel imádkozzanak. Viszont a férfiaknak födetlen fővel kell az egyházi imákban résztvenniök. (1Kor 14,34; 11,4) A vérfertőztető korinthusit az apostol kiközösíti s megtérése után újból beveszi az Egyház közösségébe. (2Kor 11,5–8)

Éppoly bizonyos azonban az is, hogy Krisztus a törvényhozói s kormányzói hatalmat a hívek kizárásával egyedül az apostolokra s utódaikra hagyta. Valahányszor ugyanis az Úr a hatalom átruházásáról beszél, mindannyiszor egyenesen az apostolokhoz intézi szavát. A néppel ilyen esetekben semmi dolga, sőt annak kötelességévé teszi, hogy az apostolokra hallgasson: „Aki titeket hallgat – úgymond apostolaihoz –, engem hallgat; és aki titeket megvet, engem vet meg; aki pedig engem megvet, azt veti meg, ki engem küldött”. (Lk 10,16)

És az apostolok is ennek teljes tudatában vannak. Mikor az áruló iskarioti Judás helyébe új apostolt választanak, nem hívnak népgyűlést össze, de még csak önmagukban sem bíznak, hanem az Urat kérik, hogy ő, ki mindenkinek szívét ismeri, mutassa meg, kit akar a két jelölt közül. És a megválasztott apostol – a hívek minden megkérdezése nélkül – „elfoglalja a szolgálat és apostoli hivatal helyét”. (Vö. ApCsel 1,24.25)

Lelki hatalmat az apostolok csupán olyanoknak engednek gyakorolni, akiket ők ezzel megbíztak s kézfeltevés által erre felszenteltek. Világos bizonyság erre Barnabásnak s Pálnak küldetése. (ApCsel 15,21–25)

Nyilvánosan s a hívek minden legkisebb ellentmondása nélkül vallják, hogy hatalmuk nem a néptől, hanem onnan felülről vagyon: „Úgy tekintsen minket az ember – mond Szent Pál –, mint Krisztus szolgáit és az Isten titkainak sáfárait”. (1Kor 4,1)

A pápa és a püspöki kar

Ez az apostoli hatalom és pedig egész teljességében a pápában, mint Szent Péter törvényes utódában székel, ő az egyedüli, ki misszióját az egész Egyházra s az egész világra kapta. Ugyanezért ő az, ki az egész Egyházra kötelező törvényeket hozhat. Az általános zsinatok határozatait is az ő helybenhagyása emeli törvényerőre. Ugyancsak a pápa az, aki az általános egyháztörvények (parancsok) alól felmentést adhat.

A püspöki kar – jóllehet a pápától függően – szintén rendes s jogos törvényhozó az Egyházban. A püspökök ugyanis az apostolok törvényes és közvetlen utódai s mint ilyenek azok hivatalát és hatalmát is örökölték, de mégis bizonyos megszorításokkal. Nevezetesen: a) az apostolok az isteni kinyilatkoztatásnak voltak eszközei, szócsövei s hit és erkölcs dolgában egyenként is tévmentességet élveztek: a püspökök ebben a kegyajándékban nem részesültek: b) az apostolok az egész világra kapták küldetésüket, a püspökök a pápa útján csupán egyes területekre, egyházmegyékre nyerik azt.

Már Szent Péter így inti az általa felszentelt püspököket: „Legeltessétek az Istennek rátok bízott nyáját”. (1Pet 5,2) Szent Pál Titust külön Kréta püspökének rendeli. (Tit 1,5) A Milétusban egybegyűlt püspököktől hajóba szállta előtt így búcsúzik: „Vigyázzatok magatokra és az egész nyájra, melyen titeket a Szentlélek püspökökké tett az Isten anyaszentegyházának kormányzására”. (ApCsel 20,28)

Ugyanezért a püspökök – és pedig egyedül ők – a saját egyházmegyéjükben a törvényhozók. A káptalanok, az egyházmegyei zsinat, melyet időnként összehívni tartoznak (356. kánon), csupán tanácsadói tisztet tölthetnek be oldala mellett. Az egész Egyházat kötelező törvényeket azonban a püspökök nem hozhatnak s ilyenek alól fel sem oldhatnak. Ha a püspök, plébános vagy más pap általános egyházi törvények alól, minők pl. az „öt parancs”, felmentést ad, ezt csupán a pápától kapott felhatalmazás alapján s kivételes esetekben teheti.

Az egyházparancsok kötelező ereje

Az egyházparancsok, minthogy Istent helyettesítő, Istentől megbízott hatóság adja azokat, nem csupán jó tanácsok, lelki irányítások, hanem valóságos törvények. Olyannyira, hogy súlyosan vétkezünk, ha azok bármelyikét lényegesen megsértjük. Így halálos bűnt követ el az, aki alapos ok nélkül az ünnepi misét elmulasztja, a böjtöt megszegi stb.

Mindazonáltal az Egyház édesanyai szeretetéből méltán következtethetjük – s ebben minden erkölcstani író velünk egyetért –, hogyha egyes kivételes esetekben az egyházparancsok betartása túlságos nehézségbe ütközik, azok elvesztik reánk kötelező erejüket. Itt azonban csakis oly nehézségekről van szó, melyek nem magából a parancsból, hanem egyes külső, rendkívüli körülményekből erednek, aminő pl. némelyeknek betegsége, feltétlenül szükséges s túlságos nagy elfoglaltsága stb. Az olyan – úgynevezett – „belső nehézségek” azonban, amelyek már a parancs természetével járnak (mint pl. az éhség a böjttel, a szégyen a gyónással), a törvény, a parancs alól fel nem mentenek.

Óvakodjunk tehát attól, nehogy az Egyház gyengéd, anyai szeretete bennünket parancsainak kevésrebecsülésére csábítson. Még kevésbé engedjük magunkat tévútra vezetni némelyek hiú okoskodása által, akik ez egyházparancsokon egyszerűen túlteszik magukat, mert azokat csak a pápa, püspökök – tehát emberek – s nem maga Isten adta.

Igaz ugyan, hogy emberek hozták az egyházparancsokat, de olyan emberek, akikre vonatkozik az isteni ige: „Aki titeket hallgat, engem hallgat”. (Lk 10,16) Azt se feledjük, amit XVI. Lajos francia király mondott, mikor egyszer egyik egyházparancs átlépésére akarták rávenni azon címen, mert „az csak emberektől származik”. „Én még sohasem tapasztaltam – felelt a király –, hogy valaki, aki az egyházparancsokat megszegte, Isten parancsait szentül megtartotta volna.” A gyakorlatban elvégre teljesen egyre megy, vajon a parancs Atyánktól, Istentől, avagy Anyánktól, az Egyháztól származik‑e. Megszegésük egyformán kárhozatba dönt, megtartásukért egyaránt kijár a mennyei jutalom.

Az Anyaszentegyház I. és II. parancsa

I.. Az anyaszentegyháznak szokott ünnepnapjait megüljed.

II. Ünnepnapokon misét becsületesen hallgass.

Az ünnepek történetéből

Ugyancsak vaskos kötetet lehetne az ünnepek keletkezéséről és történetéről összeírni. Elmondunk legalább annyit, amennyi minden művelt katolikust feltétlenül érdekel.

Az ünnepek eredete részint magára az emberi természetre, részint Isten kifejezett akaratára vihető vissza. Az ember ugyanis ösztönszerűen érzi, hogy nagyobbra született s többre hivatott, mint amit neki a szürke hétköznapi élet egyhangúsága adhat. Olykor-olykor ki akar bontakozni a megszokottból, kívánja lerázni a port lelke szárnyáról, óhajt szellemileg fölemelkedni, szóval: ünnepelni. Minthogy pedig az ember lélekből és testből áll, ám az ünnepi hangulat feltétele s szinte nélkülözhetetlen velejárója a pihenés, jobb ruha, ízletesebb táplálkozás s a felüdülés egyéb eszközei.

Nincs nép a földön, mely ne ünnepelne. Alkalmul szolgáltak erre már ősidőktől fogva a természet egyes jelenségei, nevezetesen az évszakok változása, továbbá nagy események, melyeknek emlékét meg akarták menteni a feledés kegyetlen hatalmától.

Az Ószövetségben Isten maga rendelt ünnepeket az ő népének, főleg azért, hogy kiváló jótéteményei szüntelen élénk emlékezetben maradjanak s a Messiás utáni vágyódás új meg új táplálékot nyerjen.

Nagyon világos, hogy a katolikus Egyháznak is megvannak a maga ünnepei.

Minthogy pedig az Egyház Krisztus titokzatos teste, élete pedig Krisztus életének folytatása, azért a katolikus ünnepek is – voltaképpen valamennyi – Krisztusra s az ő megváltói munkájára vonatkoznak.[2]

Ünnepeljük a született, feltámadott s Szentlelket elküldő Krisztust. Ünnepeljük benne az isteni szőlőtőkét, amely Szűz Máriában és a szentekben oly bő gyümölcsöket termett.

A katolikus életet az ünnepek oly bájossá, kedvessé teszik, mint a nap, hold s csillagok az égboltozatot. A liturgiában egyesül a nap és éj szépsége.

Az Úr ugyanis, a lelki nap, nem homályosítja el fenségével, hanem csak kiemeli a holdnak: a szent Szűznek s a csillagoknak: a szenteknek ragyogását.

A katolikus ember az ünnepek s a liturgia által szüntelen éli Krisztust és szoros kapcsolatban marad a szentekkel, főleg az Isten Anyjával. Nála a vallás nem puszta elmélet, hanem igazi gyakorlat; az ünnep a megváltás és megszentelés eseményeinek nemcsak emlegetése, hanem valóságos kegyelemben dús megújhodása lelkében. Ebben van a katolikus liturgiának nagy jelentősége. Tágabb értelemben az Egyház szinte naponkint ünnepel, amennyiben egyik-másik eseménynek vagy szentnek emlékét üli. Ez azonban inkább csak a liturgiára, szentmisére s zsolozsmára vonatkozik. A kötelező misehallgatás s munkaszünet által megszentelendő ünnepek száma azonban meglehetősen csekély. Az Egyház ebben tekintettel van az élet szükségleteire s változó társadalmi viszonyokra s azokhoz időről-időre bölcsen alkalmazkodik.

A középkor vallásos buzgalma nagyon felszaporította már az ünnepeket, annál is inkább, mert akkor még egyes megyéspüspököknek és tartományi zsinatoknak is megvolt a joguk, hogy parancsolt ünnepeket létesítsenek. A XV-ik században az ünnepek száma már mintegy 100-ra emelkedett. Nem csodálhatjuk tehát, hogy még a tudós s jámbor Gerson is az 1408-ban tartott rheimsi tartományi zsinaton felemelte szavát az ünnepek sokasága ellen. Clemanges Miklós pedig 1416 körül könyvet írt újabb s újabb ünnepek behozatala ellen.

Végre VIII. Orbán pápa szent eréllyel megkezdette a kényes s nehéz kérdés rendezését, midőn 1642-ben „Universa” kezdetű bullájában a parancsolt ünnepek számát 34-re szállította le. XI. Kelemen pápa 1708-ban ezekhez még a Szeplőtelen Fogantatás ünnepét csatolta, úgy hogy ennek a két pápai rendeletnek értelmében az egyetemes Egyház 35 napon tartott parancsolt ünnepet. Ennek az ünneprendezésnek még ma is nyoma van az Egyházban, amennyiben ezeken a napokon csakúgy, mint a vasárnapokon, minden megyéspüspök s plébános a saját népéért köteles misézni.

Egyes országok kérésére a Szentszék idők folyamán még többet törölt a parancsolt ünnepek sorából. Legújabban X. Pius pápa szabályozta az ünnepek számát. 1911. július 2-án kelt „Supremi disciplinae ecclesiasticae” kezdetű apostoli iratában, melyet kiegészít a szertartások bizottságának 1911. július 24-i határozata, az ünnepeket illetőleg a következőket rendeli:

Parancsolt ünnepek, melyeken súlyos bűn terhe alatt kötelesek a hívek szentmisét hallgatni s a szolgai munkától tartózkodni, csupán a következők: az év minden vasárnapja, Karácsony napja, Újév napja, Vízkereszt, Áldozócsütörtök, Nagyboldogasszony és Szeplőtelen fogantatás, Péter és Pál és Mindszentek ünnepe. Az új törvénykönyv (1918) újra szorosan kötelezővé tette s az előzőkhöz csatolta az Úrnapot is. Szent József ünnepe pedig csak ott maradt meg parancsolt ünnepnek, ahol azt eddig is, mint ilyet tartották. (Can. 1217. §. 3.)

X. Pius pápának fennidézett rendelkezése sokhelyütt, főleg édes hazánkban meglehetősen élénk hullámokat vert. Miért is a Szentszék indíttatva érezte magát, hogy ahhoz 1912. május 3-án a következő magyarázatot csatolja:

A Szentatyának, midőn a kötelező ünnepek számát leszállította, nem volt szándékában az ünnepek jegyzékéből törölt napok ünnepségét mindenképpen megszüntetni, sőt óhajtja, hogy a templomokban ezentúl is ugyanoly módon s ha lehet, a nép ugyanoly részvétével ünnepeljék azokat. A Szentatya csupán a hívek lelkiismeretén akart könnyíteni, mikor megszüntette a misehallgatás s a szolgai munkáktól való megtartóztatás kötelességét e napokon. A lelkipásztorok tehát buzdítsák a híveket, hogy e napokon ezentúl is szentmisét hallgassanak.

Ezek alapján tehát a magyar püspöki kar úgy intézkedett, hogy a templomokban az istentisztelet rendje a nem parancsolt ünnepeken semmi változást sem szenvedjen s az iskolákban is szünet legyen. Nálunk az állami életben is megtartják a régi ünnepsorozatot.

Ezek szerint tehát édes hazánkban a parancsolt ünnepek a következők: Húsvét s Pünkösd első napján kívül, melyek mindig vasárnapra esnek: Karácsony első napja, Újév, Vízkereszt, Áldozócsütörtök, Úrnap, Szeplőtelen fogantatás, Nagyboldogasszony, Szent Péter s Pál s Mindszentek ünnepe. Az úgynevezett ájtatossági ünnepek pedig, melyeken ti. a szentmisehallgatás s munkaszünet nem kötelező: Karácsony, Húsvét s Pünkösd másodnapja, Gyertyaszentelő, Gyümölcsoltó s Kisasszony napja s Szent István első királyunk ünnepe, amely utóbbi napon országos törvény értelmében dolgozni nem szabad.

Az új törvény értelmében tehát a templom védőszentjének ünnepe (búcsú-nap) és az ún. fogadalmi ünnepek is kötelező erejüket vesztették, sőt nem is szabad ilyeneket a Szentszék különös engedélye nélkül újra behozni.

Minthogy a szentmisehallgatás s munkaszünet törvényéről, mely vasárnapon s a parancsolt ünnepeken teljesen azonos, a harmadik parancsnál részletesen s kimerítően szólottunk, ennek újabb tárgyalásába nem bocsátkozunk. Értekezésünk azonban még egy, a gyakorlati életbe nagyon belevágó észrevételre nyújt alkalmat.

A katolikus lelkület, melyet a szeretet éltet s amely a lényeget éppen azért inkább a szellemben, mint a betűben s külső formában keresi, mindig hajlékony s engedelmes az Egyház rendelkezésével szemben. Ez a katolikus jellemnek egyik legigazibb vonása s ismertető jele. Nyakasság és csökönyösség viszont eretnekeket csinál, no meg oly katolikusokat, akikben az Egyháznak sem öröme, sem dicsősége nincsen. Nem élteti az ilyeneket az Egyház isteni Lelke. Olyanok, mint a hulla; egy ideig merevek, aztán feloszlásnak indulnak. Az igazi katolikus nem botránkozik, sőt inkább örömmel nyugszik meg az Egyház intézkedésein, helyesli és védelmezi azokat. Jól tudja, hogy Krisztus helytartója azon a magas polcon, amelyre Isten őt állította, sokkal messzebbre lát s így jobban is meg tudja ítélni, mi helyes s üdvös az Úr földi országára.

Helyesli tehát, ha az Egyház egyes ünnepek kötelező erejét megszünteti, mert bizonyosra veszi, hogy jó s bölcs okok késztették arra. Viszont, ha új ünnepet hozna be, miként van remény arra, hogy Jézus Szent Szíve ünnepét egykor még kötelezővé teszi, akkor, mint édes Anyjának, az Egyháznak hűséges fia, legnagyobb örömmel s készséges engedelmességgel karolná azt fel.

Az Anyaszentegyház III. parancsa

„Bizonyos napokon a parancsolt böjtöket megtartsad és némely eledelektől magadat megtartóztassad…”

Miért kell böjtölnünk?

A böjtparancs csak oly régi, mint maga az emberiség. Ennek bizonyára az emberi természetben mélyen gyökerező okának kell lennie. Már az első ember a paradicsomban parancsot kap: „a paradicsom minden fájáról egyél, de a jó és gonosz tudásának fájáról ne egyél”. (Ter 2,16.17) Ami azonban a paradicsomi ártatlanság állapotában tisztán csak engedelmességi gyakorlat volt, a bukás után valóságos orvossággá válott. Az első bűn ugyanis felbontotta természetünkben Istentől megalkotott gyönyörű összhangot s az embert csaknem szenvedélyeinek prédául dobta oda. Beállott az a sajátságos helyzet, hogy a szabadakarat épsége mellett a bűn mégis bizonyos értelemben erkölcsi szükségesség lett. Maga Szent Pál a bennünk uralkodó bűn-törvényről beszél. Csak egy segíthet az emberen, örökösen vívnia kell a szent szabadságharcot önmaga s szenvedélyei ellen. Más szóval: szinte állandóan le kell magát győznie, meg kell tagadnia. Enélkül emberhez méltó életről szó alig lehet.

Ámbár ennek az önfegyelmezésnek az egész emberre, lélekre s testre egyaránt ki kell terjednie, de talán semmire sem oly fokban, mint az ínyre, a táplálkozás ösztönére. Az evés-ivás ugyan az a legszükségesebb eszköz, mely szervezetünket fenntartja, építi, de egyben összes szenvedélyeinket, nevezetesen ezek leghevesebbjét, legveszedelmesebbjét a nemi ösztönt fűti. Innen van, hogy aki gyomrának parancsolni nem tud, az nem fog többi szenvedélyei fölött sem uralkodni. Igaz ugyan, hogy elméletben a mértékletesség is elég arra, hogy az embert rendben tartsa. Ámde a gyakorlat mást mutat. Tekintve ugyanis természetünk gyengéit a megengedettnek határszélein állandóan nem járhatunk anélkül, hogy itt-ott a tilosba át ne csapjunk.

Viszont az a szent erőszak, amellyel magunkat a mértékletlenség mezsgyéjétől visszaszorítjuk s magunkkal szemben mintegy offenzívába megyünk át, a legjobb biztosíték arra, hogy az erény álláspontját soha fel ne adjuk s az esetleges támadásokat sikerrel kivédjük.

Böjtre utal továbbá a vezeklés szükségessége. A bűn ugyanis elégtételt követel. És az isteni igazságosság s irgalom egyik leggyengédebb megnyilvánulása, hogy elégtétel gyanánt az orvosság bevételét írja elő.

Az ember a paradicsomban a tilos étek élvezése által bukott s azóta is a legtöbb bűnnek közvetve vagy közvetlenül a féktelen étvágy a forrása. A legjobb, legalkalmasabb penitencia tehát épen a böjt. Isten nem is késik azt az emberre szabni. Midőn az Úr Noéval szövetséget köt, a szivárványban megadja a reménység hídját a jobb jövő felé. De egyik feltételnek a böjtöt kötötte ki: „minden, ami mozog és él, legyen nektek eledelül…, kivéve azt, hogy a húst vérével ne egyétek”. (Ter 9,3.4)

Később a zsidó népnek részletes és sok önmegtagadást követelő étkezési törvényeket írt elő (lásd: Lev 11 és 17), sőt a szigorú értelemben vett böjtöt sem szűnt meg prófétái által hangsúlyozni, főleg ha nagyobb bűn kiengesztelése tette azt szükségessé vagy valamely nagy szerencsétlenség s csapás elhárításáért fordultak hozzá.

Így midőn a perzsa fogságba hurcolt zsidók megtudták, hogy ellenségeik Adár hó 13-án őket mind egy szálig ki akarják irtani, böjttel s egyéb penitencia-gyakorlatokkal igyekeztek a Mindenható oltalmát magukra kiesdeni. (Eszter 4,3) Mikor pedig Jónás a bűn fertőjében fetrengő Ninivének Isten nevében kihirdeté: „még negyven nap vagyon és Ninive elsüllyed, hívének a ninivei emberek az Istenben és böjtöt hirdetvén, szőrzsákokba öltözének nagytól kicsinyig”. (Jónás 3,4.5)

Az ember tehát szinte ösztönszerűleg érzi, hogy a böjt irgalomra hangolja Istent, kiengeszteli s lecsillapítja megérdemlett haragját.

Minthogy pedig a böjt az, amely leginkább biztosítja az emberben a felsőbbséget a szellemnek az anyag, a léleknek a test felett, nagyon világos, hogy már csak ezáltal is minden erénynek, nagy tetteknek s érdemeknek termékeny édesanyja. Nevezetesen a tisztaságnak a böjt a tápláléka. A magasabb imaélet pedig böjt nélkül szinte elképzelhetetlen. Ugyanezért a Szentatyák s egyházi írók a böjt magasztalásában szinte kifogyhatatlanok. Valóságos himnuszokat zengnek a böjt dicsőítésére. Elég legyen csak Szent Vazult idéznünk:

„Tudjuk, hogy Mózes böjttel készült a (Sinai) hegyre felszállni s nem is merte volna másként a füstölgő hegyormot megközelíteni s a ködhomályba behatolni, hacsak lelkét böjt által meg nem erősíti. Böjt által nyerte a parancsokat, melyeket Isten ujja táblára írt. Böjt eszközlé ki a hozott tőrvényeket a hegy magasán; míg ott lenn a falánkság volt az, mely a népet bálványimádásra vitte s beszennyezte. Leült – úgymond az Írás – a nép enni-inni és felkelt játszani. Negyven napi fáradságot s kitartást – mialatt Isten szolgája állandóan böjtölt és imádkozott – a népnek egyetlen ittassága tönkretett. Mert az Isten ujjával írott táblákat, melyeket a böjt megszerzett, szétzúzta a részegség: a legszentebb próféta ugyanis méltatlannak ítélte, hogy Istentől törvényt kapjon az a nép, melyet a bor megrészegített. Tehát egyetlen pillanat alatt a nép, melyet az istentiszteletre annyi csoda oktatott ki, csúfosan az egyiptomi bálványimádásba süllyedt. E kettőt egybevetve nyilvánvaló, hogy míg a böjt Istenhez vezet, az élvezet elrabolja az üdvösséget. Mi gyalázta meg Ezsaut s tette testvére szolgájává? Nemde egyetlen tál étel, melyért elsőszülötti jogát eladta? Sámuelt pedig nemde böjttel támogatott imádság ajándékozta édesanyjának? Mi tette a leghatalmasabb Sámsont legyőzhetetlenné? Nemde a böjt, mellyel őt szülője méhében foganta. Böjt foganta, böjt táplálta, böjt tette férfiúvá … Böjt szülte a prófétákat, megszilárdítja, erősíti a hatalmasokat. A böjt a törvényhozóknak bölcsessége, a léleknek legjobb őre, a testnek biztos kísérője, az erős férfiaknak pajzsa s fegyvere, a bajnokoknak s harcosoknak gyakorlótere.

Ezenkívül a böjt elűzi a kísértéseket, táplálja a jámborságot, a józanságnak társlakója, a mértékletességnek megalkotója. A háborúban bátorságot ad, a békében nyugalomra oktat. A nazareust[3] megszenteli, a papot tökéletessé teszi.

Böjt nélkül ugyanis nemcsak a mi titokzatos imádandó áldozatunkat érinteni nem szabad, de tilos volt még az ószövetség jelképi áldozatait is megközelíteni. Böjt eszközölte ki Illésnek a nagy látomást. Miután ugyanis negyvennapi böjttel lelkét megtisztította, válott érdemessé, hogy barlangjában – amennyire embernek lehet – Istent megpillantsa.

Mózes a törvényt újból átvévén, a böjthöz megint csak visszatért. Ninive lakói, ha csak velők együtt barmaik is nem böjtölnek, a végromlást el nem kerülik. És a pusztában kik hullottak el? Nemde, akik hús után epedtek…” (Sz. Vazul: Homilia de jejunio ante medium.)

Szent Egyházunk pedig – mondhatnók – mindezt a böjti prefációnak ezekben a szép szavaiban összegezi: „Valóban méltó s igazságos, méltányos s üdvös… neked mennyei Szentatyánk hálákat adnunk, aki a testi böjt által elfojtod a vétkeket, felemeled a szellemet, erényt s jutalmat osztogatsz. A mi Urunk Jézus Krisztus által…

Reánk, keresztényekre mindezekhez a böjtre még egy hathatós és fenséges indítóokot csatol az Úr Jézus példája.

Miután ugyanis az Üdvözítő a keresztséget János kezéből felvette, átkelt a Jordánon s Jericho viruló síkján keresztül Júda pusztaságába vette útját. Kietlen, fagyasztóan elhagyott, magányos vidék ez. Kopasz, sárgásbarna sziklás hegyek emelkednek ki a mély völgyekből s éles, hegyes hasadékaikkal meredeznek az ég felé. Azt mondják, hogy ami a haldokló hörgése a fülnek, az a szemekre itt a nyomorúságos, kiéhezett állat- s növényvilág.

Ezen a kietlen tájon magaslik a többi fölé a hegy, melyet a mai napig Quarantániának vagy másként „ördöghegynek” neveznek. Nehéz, meredek út vezet fel reá, melyre ne lépjen az, ki szédülni szokott. Egyes helyeken csupán a sziklafalat tapogatva s a vállal súrolva juthatni előre. Ebben a mészhegyben mesterséges s természetes barlangok bőven akadnak. Az elérhető legmagasabb az, amelyet az Úr a hagyomány szerint magának elfoglalt. Az arabok a jelen időkig „Seidna Issá”-nak, az „Úr Jézusénak”, nevezik. A kegyelet kápolnává alakította, amelyből az állandóan táplált mécses elvilágít a messze-messze pusztaságba. Mintha az egykor itt tartózkodó isteni Szív lángja volna, hívogatva maga után böjtre, imára, küzdelemre, penitenciára…

Mert az Úr ide – s pedig a legzordabb évszakban – azért jött, hogy negyven napot a legszigorúbb böjtben töltsön, állandóan imádkozzék s visszaverje az őt különböző oldalról megtámadó heves és erőszakos ördögi kísértéseket.

Minden időkre szóló példát akart ezáltal adni, hogy az apostoli életre, melynek küszöbén ő is állott, hosszas ima, böjt s penitencia által kell előkészülni. Az apostoli élet feltételezi a mindezekben való járatosságot.

Lelkeket jött ugyanis Urunk a pokol bilincseiből kiszabadítani. Ámde az „erős” csak az erőszaknak enged, annak az erőszaknak, melyet böjt s penitencia által önmagunkon veszünk.

Isten országát akarta Krisztus itt a földön megalapítani. Kell, hogy állandóságot, erőt, küzdőképességet adjon neki. Erről gondoskodik negyvennapos imája, böjtje s megkísértetése által. Mert ennek kegyelemmel teljes folytatása az Egyház negyvennapos s többi böjtje, melyekben évről-évre újra talpra áll, megedződik s fokozottan harcképes lesz, mint a hadsereg a manőverekben. A nagyböjt a sátán hatalma ellen a mennyországért küzdő lelki hadseregnek, az Egyháznak, évi hadgyakorlata.

Az egyházi böjtparancs történetéből

Az előzőkben felsorolt fontos okok, melyek a böjtöt csaknem nélkülözhetetlenné teszik, nevezetesen az Úr Jézus példája, már kezdettől fogva a híveket arra ösztönözték, hogy magukra önként böjtöket szabjanak. Erre utalta őket a Megváltó határozott kívánsága is. Midőn ugyanis Keresztelő János tanítványai felvetették Urunk előtt a kérdést: „Miért böjtölünk gyakorta mi és a farizeusok, a te tanítványaid pedig nem böjtölnek?” Jézus ezt a feletet adta: „Vajon kesereghet‑e a vőlegény násznépe, míg velük van a vőlegény? Eljőnek pedig a napok, mikor elvétetik tőlük a vőlegény; akkor majd fognak böjtölni”. (Mt 9,14.15)

Az apostolok kétségkívül meg is feleltek az Úr akaratának s az Egyházban bizonyos böjtöket rendeltek el. A böjt tehát ősrégi, apostoli intézmény. Lényegében mindenkor megvolt, jóllehet terjedelme és szigora különböző helyeken s időkben nagy változatosságot tüntet fel.

Annyi beigazolt dolog, hogy már az apostoli időkben a hívek szerdán és pénteken szigorú böjtöt tartottak. Böjtöltek továbbá nagypénteken s nagyszombaton is. Tertullián (160–220) beszél évenkint kétszer tartott heti böjtről. A negyvennapi böjt azonban, úgy látszik, csak a IV. századtól kezd az Egyházban általánossá válni. Némely helyen, főleg a szerzetesek s papok, a böjtöt még a negyven napnál is jóval hosszabb időre terjesztették ki. Ennek történelmi emléke máig fennáll a „hetvened, hatvanad s ötvened vasárnapok” elnevezésében.

Azt a gyakorlatot, melynél fogva a nagyböjt hamvazószerdán veszi kezdetét, II. Orbán pápa 1091-ben a beneventi zsinaton iktatta az Egyház törvényei közé.

A kettős böjtparancs

Böjt alatt ősi hagyomány szerint két dolgot értünk. Az egyik a némely, főleg húsételektől való tartózkodás, a másik pedig a szoros értelemben vett böjt, vagyis a táplálkozásnak a legszükségesebbre való korlátozása, a természetnek bizonyos fokú kiéheztetése.

Voltak sokan, kik azt hitték s tanították, hogy a hústól való tartózkodás a szigorú böjt lényegéhez tartozik s így e kettős gyakorlat egymástól elválaszthatatlan. Az e kérdés felett támadt vitát XIV. Benedek pápa „Non ambigimus” kezdetű apostoli irata döntötte el (1741. május 30.), melyben kijelenti, hogy azoknak, kik a húsevés tilalma alól felmentést nyertek, ezzel még nincs megengedve, hogy napjában többször jóllakjanak. Világosan utal ezzel a pápa az Egyház kettős böjtparancsára, amelyek közül az egyik az ételek minőségét, a másik pedig a mennyiségét szabályozza. Sajnos ez utóbbi, szintén fontos s üdvös törvény sokakra nézve ma már mintha nem is léteznék. Az évről-évre hirdetett, a templomok ajtaján kifüggesztett böjt-rendeletnek idevágó cikkei, pontjai a hívek nagy tömegére szinte írott malaszt maradnak.

Nem tagadható ugyan, hogy főleg napjainkban nem kicsiny azok száma, kik magukat a szigorú böjt alól tényleg felmentve érezhetik, de viszont az egyházi fegyelem súlyos sérelme volna s a lelkekre nem kis veszélyt jelentene, ha azok is, kik a szigorú böjtöt megtarthatnák, arról tudomást sem vennének vagy magukat azon könnyelműen túltennék.

Az alábbiakban tehát részletesen megismertetjük s pedig külön-külön mind a két böjti törvényt. Tesszük ezt abban a reményben, hogy a felvilágosítás el fog oszlatni nem egy hamis s elfogult ítéletet, s öntudatos s lelkiismeretes törvénytartásra fog serkenteni.

A) „Némely eledelek” tilalma

Ezzel a paranccsal kezdjük, mint amely közismertebb s sokkal többekre terjed ki, mint a szigorú böjt. Hogy mit ért az Egyház a „némely eledelek” alatt, melyektől „bizonyos napokon” meg kell magunkat tartóztatnunk, világosan s szabatosan megmondja az új törvénykönyv 1250-ik kánonja:

„A megtartóztatás törvénye tiltja a hús és a húsleves használatát; nem tiltja a tojást, a tejneműeket és bárminemű állati zsír használatát.”

Általános ősi gyakorlat szerint tehát az Egyház határozott napokon a húst tiltja. Miért éppen a húst? Mert a hús az emberek nagy többségére nézve a legízletesebb s egyike a legtáplálóbb étkeknek. Az arról való lemondás tehát legjobban megfelel a böjt céljának, ami az önmegtagadás s az érzékiség fékezése. Aki a húst nem szereti, az a megtartóztatással, ha nem is önmegtagadást, de legalább is engedelmességet gyakorol s a törvény célját legalább részben megvalósítja. Ellenben megengedi Egyházunk böjti napon a halat.

Hogy azonban a hús és hal fogalma alatt böjti szempontból mit kell értenünk, arra nézve hiába keresnénk természetrajzi vagy egyéb tudományos könyvekben eligazodást. E pontban csupán az Egyház kifejezett akarata s az általa nyíltan vagy hallgatagon elismert szokás lehet az irányadó.

Mit értünk „hús” alatt?

Hús alatt az Egyház jelen böjtfegyelme szerint általában a szárazföldön élő, melegvérű, emlős állatok s madarak testét értjük. Ide kell számítanunk a test minden alkatrészét, tehát a vért, csontot s agyvelőt s szalonnát is, hacsak ez utóbbiakra nézve az Egyház egyes vidékeken felmentést nem adott, vagy az általános törvényellenes szokást hallgatagon el nem ismeri. Külön megtiltja az egyházjog a húslevest. Nem szabad tehát azt böjti napon sem önállóan, sem más étkekbe elegyítve élveznünk. Ellenben a régi szigorúbb gyakorlattól eltérőleg az egyháztörvény nem tekinti többé már húsnak az állati termékeket, minő a tojás, tej, vaj, túró, sajt s bármely állati zsiradék. Ez utóbbit nemcsak más ételek készítésére, hanem miként a tejtermékeket, külön tápláléknak is szabad használni, pl. kenyérre kenni.[4]

Ugyancsak meg van engedve az állati zsiradékból s tejből készülő margarin is, mellyel a vajat szokták helyettesíteni. Semmi akadálya sincs a Maggi-féle levesízesítő használatának, mint amely tisztán növényalkatrészekből készül.

Mit értünk „hal” alatt?

A halnak, mint kevésbé ízletes s tápláló ételnek élvezetét böjti napokon már régtől fogva megengedi az Anyaszentegyház. Halnak számítjuk elsősorban a vízben élő hidegvérűeket, nevezetesen a szoros értelemben vett halakat, aztán békákat, teknősbékákat, csigákat, kagylókat, osztrigákat, rákokat. Sőt oly helyeken, ahol eddig jóhiszemű általános szokás volt, élvezhető oly emlős állatok s madarak húsa is, melyek a közfelfogás szerint szinte állandóan vízben élnek s hallal táplálkoznak. Mindez az Egyház hallgatag beleegyezésével történik, amelyre még az esetben is nyugodtan támaszkodhatunk, ha a tudomány az illető állatok természetére, életmódjára vonatkozólag más megállapodásra jut is. Ily emlősök pl. a vidrák, hódak, fókák, rozmárok. Böjti ételnek számít némely (feketelábú) vízimadár, amelyek közé valószínűleg a szárcsa is tartozik.

A törvényszegés súlya

Miként általában az egyháztörvények, úgy a böjtparancs is halálos bűn alatt kötelező. Súlyosan vétkezik tehát az, aki tiltott napon igazolatlanul számottevő húsmennyiséget eszik. Jelentékeny mennyiségnek e szempontból az erkölcstani írók mintegy 60 grammot tartanak. Bocsánatosan vét tehát az, aki ennél kevesebb húst vagy olyan ételt élvez, mely, mint a húsleves, aránylag igen csekély húsanyagot tartalmaz s kevésbé fontos mentőok is elég, hogy az teljesen bűntelennek legyen mondható.

A böjtszegés pedig annyiszor ismétlődik, tehát annyiszor külön bűn, ahányszor valaki húst eszik. Aki tehát pénteken reggel, délben és este ennék húst, nem egyszerűen böjtszegésről, hanem három böjtszegésről volna köteles magát vádolni.

A bűn azonban – nagyon világos – itt is csak akkor kezdődik, midőn a tilalomnak tudatára ébredünk s ennek ellenére az evéssel még sem hagyunk fel. Mert nem a húsevés szennyezi be a lelket, hanem a tudatos engedetlenség, melyet azzal elkövetünk. Aki tehát csupán tévedésből ennék húst s mihelyt észreveszi, az evést nyomban félbeszakítaná, teljesen hiábavaló dolgot cselekednék, ha azt mégis meggyónná. Viszont oktalanul s bűnös módon járna el az, aki tudatosan folytatná a húsevést csakis azon a címen, mert már amúgy is evett s „megszegte a böjtöt”.

Az egyszer bűnös vagy bűntelen módon elmulasztott, megszegett böjtöt sohasem vagyunk kötelesek más napon pótolni; de nem is vagyunk jogosultak a böjtöt önkényesen más napra áttenni.

Kiket kötelez?

Bizonyos napokon hústól való tartózkodásra Egyházunk minden hívét kötelezi, aki a hetedik életévét már betöltötte és pedig az egész élete végéig, míg csak a parancs betöltésére képes.

Ámbár a hét éven aluli gyermekekre, akiknek átlaga ti. a józan ész használatát még el nem érte, e törvény egyáltalában nem vonatkozik, mindazonáltal a jó nevelés érdeke is azt kívánja, hogy az egyházi parancsok hű betartása már akkor a gyermek szokása, szinte második természete legyen, midőn még arra kötelezve nincsen.

Kik vannak kivéve?

Az Egyház, mint jóságos anya, ahogy ezt már fent említettük, senkire sem szándékszik túlnehéz terhet rakni. Miért is nem veti e szóban forgó törvénye alá, kik annak teljesítésére erkölcsileg képtelenek. Ezenfelül, ha megfelelő okok forognak fenn, felmentéssel gondoskodik a lelkiismeretek biztonságáról és épségéről.

Itt azokat az eseteket soroljuk fel, amelyben az Egyház általános törvénye szerint minden felmentés nélkül a hústól való tartózkodás nem kötelező. Ki vannak tehát véve a húsevés tilalma alól:

a) A kolduló szegények, kik azt ehetik, amit alamizsnaként kapnak.[5]

Nélkülözés címén menthető a szegény napszámos is, ki száraz kenyerét kis szalonnával ízesíti.

b) Betegek, üdülők, gyomorbajosok, kiknek a böjti étel jelentékenyen ártana. Az ilyenek nyugodtan követhetik a lelkiismeretes orvos véleményét, aki őket ugyan fel nem mentheti – mert erre semmi hatalma nincs –, de megállapíthatja, hogy húsételre szorulnak.

Az áldott állapotban levő vagy kisdedüket tejükkel tápláló anyák is olykor mentve érezhetik magukat e törvény alól. Az előbbiek, ha nagyon gyengéknek érzik magukat; az utóbbiak, ha beteges gyermeküket különben kellőképpen táplálni nem tudnák.

c) Munkások, kiknek foglalkozása túlságosan kimerítő avagy oly természetű, hogy étvágyukat teljesen elrontja s így őket a böjti étel megemésztésére alkalmatlanokká teszi.

Ide sorolhatjuk a vas- és üvegöntőket, gyári gépek, mozdonyok fűtőit.

d) Végül mentve vannak mindazok is, kik máshoz, mint húsételhez alig, vagy éppen nem juthatnak. Ilyenek:

1. A feleség, gyermekek s szolgák, kiknek a ház feje böjti ételt nem, ad, nem enged. A szolgák azonban ilyen helyen csak addig maradhatnak, míg más megfelelő helyhez nem jutnak.

2. Az utasok, kik a vendéglőkben böjti ételt hiába kérnek s másként magukról gondoskodni nem tudnak.

3. A vendégek, kik a meghívást nagy kellemetlenség nélkül ki nem kerülhetik, vagy váratlanul csakis húseledelt kapnak az asztalra, melyet sértés nélkül vissza nem utasíthatnak. Szóval, magában véve az, hogy vendégek vagyunk s még kevésbé, hogy vendéget fogadunk, nem mentesít a böjtparancs alól, hacsak egyéb fontos ok is hozzá nem járul.

4. Ha csupán véletlenségből készült számunkra húsos ebéd vagy vacsora, az eljárás a következő: Az oly fogást, melyben a hús inkább csak ízleltető, mint pl. a húslevesben, ilyen körülmények között bűn nélkül elfogyaszthatjuk. Ha a húst a többi fogás mellett könnyen mellőzhetjük, meg kell azt tennünk. Amennyiben az ebéd vagy vacsora tisztán húsételből áll, csak nagyobb kellemetlenség vagy kár igazolná, hogy azt megegyük.

5. A húsevést tiltott napon magában véve még nem teszi megengedetté, hogy a kapható böjti étel silányabb és drágább, mint a húsos, sem pedig az, hogy a fennmaradt hús különben megromlanék, hacsak az illető szűkös anyagi viszonyainál fogva az ily károkat nagy nehézség nélkül el nem viselheti. Az ilyen eseteknek kellő előrelátással s beosztással kell elejét venni.

Amennyiben pedig kétségben vagyunk, hogy az elősorolt körülmények nálunk is fennforognak‑e, avagy más akadályok gördülnek a böjtölés elé, forduljunk bizalommal az egyházi hatósághoz (plébániához), melynek módjában van felmentés (dispenzáció) által rajtunk segíteni. Erről alább még beszélni fogunk. A felmentés kérése a keresztény alázatosság szép ténye, megnyugtatja a lelkiismeretet és elhárítja mások megbotránkozását.

Néhány indítóok

1. Hogy a tiltott napokon magunkat még áldozatok árán is a húsételtől megtartóztassuk, indítson először is a szeretet Jézus Krisztus, a mi isteni üdvözítőnk iránt. Egyházunk éppen azért rendelte pénteki napra a böjtöt, mert Urunk ezen a napon adta oda sok kínok között testét s vérét miérettünk. Hogyan?! és mi ne tudnók – hálából, kegyeletből – azt a néhány falat húst odaadni érte?

2. Ehhez járul az engedelmesség anyánk, az Egyház iránt. Az engedelmesség nagyobb magánál a megtartóztatás érdeménél is, mert „jobb az engedelmesség, mint az áldozatok”. (1Sám 15,22) Ez tehát a fődolog a böjtben is. Minden alapot nélkülöz tehát a protestánsoknak s rossz katolikusoknak az a közismert ellenvetése, hogy Krisztus szavai szerint „nem az fertőzteti meg az embert, mi bemegyen szájába, hanem az fertőzteti meg az embert, mi a szájából jő”. (Mt 15,11) Az effajta bölcsek olvassák csak tovább is Szent Máténak ugyanazt a fejezetét s néhány verssel alább (18.) viszont azt találják: „amik … a szívből származnak … azok fertőztetik meg az embert”. Az engedetlenség, az egyházi parancs megvetése pedig kétségkívül a szívből jön. Ez az, nem pedig az étel, ami az embert megfertőzteti, bűnössé teszi s kárhozatba döntheti. „Nem az alma tette Ádámot tisztátalanná – mondja idevágón Szent Ágoston –, hanem Ádám az almát.”

A vallásos engedelmességnek hősi példáira akadunk már az Ószövetségben az Egyházat akkor törvényesen képviselő zsinagóga iránt. Az agg Eleazárt még szája felfeszítésével is kényszeríteni akarták a tilos húsétel élvezetére, „Ő pedig a dicsőséges halált inkább választván, mint a gyűlöletes életet, önként méne a kínra.” „És midőn már halálig veretett, felfohászkodék, mondván: Uram, kinek szent tudománya vagyon, te jól tudod, hogy midőn a haláltól megszabadulhatnék (ti. ha a húst megette volna), testemben kínos fájdalmat szenvedek; de lelkem szerint a te félelmedért örömest szenvedem ezeket. És csakugyan ilymódon múlék ki az életből, nemcsak az ifjaknak, hanem az egész nemzetnek az ő halála emlékezetét az erény és erősség példája gyanánt hagyván.” (2Mak 6,18–31)

Hősi példáját találjuk az engedelmességnek keresztény őseinkben is. Ők, mikor böjtöltek, nemcsak a hústól tartózkodtak, hanem minden állati terméktől: tejtől, vajtól, tojástól stb. is. Beérték kenyérrel és vízzel, amelyhez legfeljebb csekélyke só s aszaltgyümölcs járult. Még akkor sem törték meg a negyvennapos böjtöt, mikor Jusztinián császár éhínség idején osztatott ki húst közöttük.

Minő szégyen volna reánk tehát darab húsért odadobni lelkünk ártatlanságát, a megszentelő malasztot, Isten barátságát s az örök boldogságot!

Félre az emberi tekintettel!

Mert ez az, ami legtöbb embert – a könnyelműségen kívül – böjtszegésre indít.

Kövessük a jellemes, buzgó katolikus Larochefoucauld Bisaccia herceg példáját, aki Franciaország követe volt az angol udvarnál. Mikor több ízben pénteken kapott meghívást az udvari ebédre, minden esetben kitért e kitüntetés elől. Mikor pedig Viktória királyné emiatt kérdőre vonta, őszintén kijelentette, hogy nagy zavarban volna, ha mint hithű katolikusnak, pénteken a húsételt vissza kellene utasítania. A királynő erre újra péntekre hívta meg, de egyben biztosította, hogy nem fog kelleni lelkiismerete ellen cselekednie. És saját jobbjára, tehát díszhelyre ültette a meggyőződését rendületlenül valló herceget s csupán böjtös ételt szolgáltatott fel neki.

Gróf Koháry Istvánt, Fülek várának hősi védőjét, királyhűsége miatt a pogány törökkel szövetséges protestáns Thököly elfogatta s 23 napon kenyéren s vízen böjtöltette. Három nyomorúságos év után végre kiszabadult börtönéből. Mikor később a böjtparancs pontos betöltése miatt ezt a nagy katolikust ócsárolták, csak annyit felelt: „Ha kész voltam három esztendeig éhezni uralkodómért, nem illik‑e, hogy még inkább készen legyek erre Uram és Istenem kedvéért?

Az ilyen elvhűség csak tiszteletet, bizalmat s nagyrabecsülést ébreszt minden hozzáértő ember lelkében, ha azt a gyakorlatban talán nem is utánozza.

Midőn Montesquion, előkelő úrhölgy, Napoleon császár asztalánál pénteki napon irulva-pirulva zsemléjére vajat kenegetett s beérte azzal, minthogy csupa húsos ételt szolgáltak fel, mindenki azt hitte, hogy ezzel a böjtszegés elleni néma tiltakozással elveszti a világ urának kegyeit. De tévedtek. Napoleon ezt a hitvallást annyira megbecsülte, hogy a bátor s buzgó asszonyt tulajdon gyermekének nevelőnőjévé tette.

Szépen megtisztelte Roosevelt, az Egyesült Államok protestáns elnöke Apponyi Albert gróf vallásos meggyőződését, midőn tiszteletére – péntek lévén – böjti ebédet adott, „mert – mint mondá – nekem most kedves vendégem van, kinek vallásos lelkületével ellenkezik, hogy pénteken húst egyék, míg a többi vendég vallása ellen nem vét, ha pénteken húst nem eszik”.

Nem fog‑e megártani?

Hogy a hústól való tartózkodás nem ártalmas az egészségre, a tudomány s tapasztalás egyaránt igazolják. Sőt vannak tekintélyes orvosok, kik sok betegség okozójának, minők pl. némely vesebajok, köszvény stb. egyenesen a túl gyakori s bő húsevést tartják s maguk részéről heti két böjti napot ajánlanának. A Szent Brúnó által 1086-ban alapított karthauziak s más szerzetesrendek egész életükre lemondanak a hús élvezetéről s íme igen sok éri meg közülök jó egészségben a 70–80, sőt 100 esztendőt is.

A világháború alatt maga az állam volt kénytelen „hústalan napokat” előírni; és senkiről sem tudjuk, hogy emiatt megbetegedett volna, sőt igen sokan, kik vallásos indítóokból a világ kincséért sem böjtöltek volna, azt tapasztalták, hogy böjtölni nemcsak lehetséges, hanem méghozzá az embernek egészségére is válik.

*

Azoknak a napoknak jegyzékét, melyen húst enni tilos, könnyebb áttekintés kedvéért a kettős böjtparancs tárgyalásának legvégére hagytuk. (Lásd a 80. oldalon.)

B) A szigorú böjt

Már ősi időktől fogva s pedig a némely ételektől való tartózkodással kapcsolatban ismerték s gyakorolták a szigorú böjtöt. Isteni eredetűnek azonban az Egyház mai negyvennapos és egyéb szigorú böjtje legfeljebb annyiban mondható, amennyiben az Úr Jézus arra nyomatékos példát adott. Az apostolok – kétségkívül – már rendeltek ily böjtöket. A mai alakjáig azonban csak a gyakorlat fejlesztette, amelyet aztán az Egyház törvénnyel szentesített.

Az első időkben a szigorú böjt ugyancsak megfelelt nevének. Csupán kenyeret, sót s száraz növényételeket volt szabad enni s azt is csak naplementekor. Aquinói Szent Tamás idejében már délután három óra tájt volt nagyböjtben az egyszeri étkezés. A XIV. századtól fogva, mint rendesen, déli 12 órakor végzik a főétkezést, este pedig csekély „kollációt vettek”. Kolláció voltaképpen azt a lelki beszélgetést s oktatást jelenti, melyre a szerzetesek esténkint összegyűltek s amely alkalommal szabad volt valamit inniok s – hogy ez meg ne ártson – hozzá néhány falatot enniök. Ezt a szokást aztán átvették a világiak is a „kolláció” elnevezéssel egyetemben. Még később gyakorlatba jött némi reggeli is. Ezt a szokást emelte törvényerőre Egyházunk az 1251. kánon 1. §-ában: „A böjt törvénye azt írja elő, hogy napjában csak egy étkezés legyen; nem tiltja azonban, hogy reggel és este ételt vegyünk magunkhoz; az étel mennyiségét és minőségét illetőleg az egyes helyek szokását kell követni”. Vegyük most már részletesen.

Egy étkezés

Az egy étkezés alatt Egyházunk az egyszeri teljes jóllakást érti, melyet kivétel nélkül az év minden napján megenged. Ez alkalommal az étel mennyiségét illetőleg csupán a keresztény mértékletesség a kötelező. Ha ennek határát túllépjük, az erény ellen vétünk ugyan, de böjtöt nem szegünk.

A főétkezést nem szabad fontos ok nélkül túlságosan – mondjuk 2–3 óránál hosszabbra – nyújtani s egyfolytában kell elvégezni. Félórás megszakítás azonban mitsem számít. Amit ennyi idővel előbb vagy utóbb eszünk, bármily okból történjék is az, még a főétkezéshez számít. Kellő ok nélkül ennél nagyobb hézagot engedni meg magunknak, bocsánatos hiba volna, sőt halálosan vétkeznék az, ki megszakított nagyböjti ebédjét fontos ok nélkül egy óránál hosszabb idő után folytatná. Ily fontos ok volna azonban az ebéd megszakítására, ha pl. a papot vagy orvost akár néhány órára is súlyos beteghez hívják.

A reggeli

Általános szokás szerint, melyet újabban az Egyház is hivatalosan elismert, szigorú böjti napon is szabad reggel valamit magunkhoz vennünk. Ez a reggeli rendesen csak könnyebb ételből álljon, minő pl. a tej, kávé, tea, csokoládé kevés kenyérrel, úgy hogy a táplálóanyag az egészben ne nyomjon körülbelül 60 grammnál[6] többet. Ez különben nem sokkal több vagy kevesebb, mint amennyit a mi vidékünkön úri családoknál reggelizni szoktak.

Esti kolláció

A szigorú böjti vacsora szintén csupán könnyebb élelemből álljon s ha újabban az Egyház a húsételt ez alkalommal is megengedi, ez csak kis mértékben, mintegy mellékesen szerepeljen. Az este magunkhoz vett tápanyag ne haladja túl a 240 grammot. Ez körülbelül annyi, mint a rendes vacsorának fele, vagy az ebéd (teljes jóllakás) negyede, miért is a lelkiatyák rendesen ezt a mennyiséget szokták zsinórmértéknek megjelölni. Ennyit azonban bárki ehetik, még ha esetleg – tekintve gyenge emésztőképességét – jóllaknék is vele.

Az étkezés ideje

A mi vidékünkön a főétkezés ideje általános szokás szerint déli 12 óra tájt van. Ahol azonban 11 órakor szoktak rendesen ebédelni, nem szükséges a böjt miatt ettől eltérni. Még korábbra tenni a böjti ebédet csak megfelelő okból szabad. (Pl. utazás, gyengébb szervezet stb.) Délnél későbbre azonban az étkezést minden különös ok nélkül tolhatjuk, annál is inkább, mert ez csak annál megfelelőbb az ősi szokásnak s a böjt céljának.

A reggeli s vacsora ideje nincs szorosan megállapítva. Az étkezés időpontjait eltolni vagy esetleg az egyes étkezéseket (pl. ebédet a vacsorával) felcserélni nem érinti a böjtnek lényegét, miért mindig – legalább is nagy bűn nélkül – eshetik meg, sőt megfelelő okból teljesen bűntelen.

Az ital

A felsorolt étkezési alkalmakon kívül napközben táplálékot magunkhoz venni nem szabad, miért is a tízórainak s uzsonnának el kell maradnia. Az ital azonban nincs eltiltva a közismert erkölcsi elv szerint: „a folyadék nem töri a böjtöt”. Italnak számítjuk azokat a folyadékokat, amelyek a közfelfogás szerint a szomj lecsillapítására, nem pedig táplálékul szolgálnak, jóllehet egyik-másik közülök némi tápanyagot tartalmaz. Így italszámba mennek nemcsak a víz, hanem a szeszesitalok is, továbbá a limonádé, fekete kávé s tea kevés cukorral.

Ellenben tápláléknak számítjuk s így tilosaknak kell tartanunk a levest, olajat, mézet, hígított cukrot s csokoládét, sőt még a lefölözött tejet is, hacsak ez utóbbit a vidék szokása (mint pl. Tirolban) nem tartja megengedhetőnek. Bármely leveses gyümölcsöt szintén nem az italok, hanem a táplálékok közé kell sorolnunk, miért annak élvezete – legfeljebb igen kis mértékben – a szomj oltására van megengedve.

Ha valaki napközben egy-kétszer az italhoz egy-egy falatot eszik azon a címen, „nehogy az ital megártson”, ez inkább orvosságnak tekinthető s mint ilyen elnézhető, főleg olyanoknál, kik a szigorú böjtöt csak nagynehezen bírják, vagy akiknek ebédje nagyon kitolódik.

A böjtszegés súlya

Minthogy a szigorú böjt a hívek lelki javát jelentékenyen érinti, mint a többi egyházparancs, súlyos bűn alatt kötelező. Ezt olyan értelemben kell vennünk, hogy halálosan vétkezik:

a) aki a szigorú böjt lényegét, ami a napi csakis egyszeri jóllakásban áll, többszöri jóllakással megsérti;

b) aki a reggeli vagy vacsora mértékét jelentékenyen, körülbelül 120 grammal átlépi; vagy pedig

c) aki ugyanennyi (körülbelül 120 gramm) mennyiségű ételt egyszerre vagy apródonkint a megengedett rendes étkezéseken kívül elfogyaszt.[7]

Ennél kevesebb mennyiség élvezete (pl. csekély uzsonna) nem lépi túl a bocsánatos bűn határát. Akit tehát a társadalmi illem némi uzsonna elfogadására kényszerít, legjobban teszi, ha ezt mindjárt az esti kollációnak számítja s többet aznapon már nem eszik.

Ha valaki a szigorú böjt lényegét másodszori jóllakassál már megtörte – akár egyszerre, akár apródonkint vette magához az ennek megfelelő mennyiséget –, az ilyen egyetlen súlyos bűnt követett el s bűne nem sokszorozódnék, ha aznap akárhányszor laknék is újra jól.

Kiket kötelez?

Szigorú böjtre Egyházunk csupán azokat kötelezi, kik 21-ik életévüket már betöltötték egészen addig, míg 60-ik életévüket meg nem kezdették. (1254. kánon 2. §.)

A törvény nem tesz különbséget a férfiak s nők között, de – úgy látszik – nem is dönti el a vitát s nem szándékszik elítélni azoknak az erkölcstani íróknak véleményét, kik a nőket hamarabb gyengülő szervezetük miatt már az 50-ik életévüktől fogva a szigorú böjttől felmentik.[8] A hatvanadik életkortól fogva a testi erők általában véve hanyatlásnak indulnak, ha némely embernél annak külső jelei nem észlelhetők is; s így az Egyház nem akarja azokat a szigorú böjt által még inkább gyengíteni. A megkezdett 60-ik év a szigorú böjtölés alól azokat is fölmenti, kiket erre fogadalmuk vagy szerzetszabályuk kötelez, hacsak saját ellenkező megállapodásuk vagy különös szerzettörvények a szigorú böjtöt reájuk továbbra is ki nem terjesztik.

Kik vannak kivéve?

A szigorú böjt törvénye nem terjed ki:

1. Testi gyengeségük folytán:

a) a betegekre, üdülőkre, gyengékre. Ide sorolhatjuk azokat is, kiknek a szigorú böjt jelentékeny szédülést, fejfájást vagy álmatlanságot okoz;

b) áldott állapotban levő, vagy gyermeküket tejükkel tápláló anyákra. Az orvosok ideszámítják általában a nőket a havi állapot idején is;

c) túlságosan idegesekre. Az ilyenek legalább is méltán folyamodhatnak felmentésért.

2. Szegénység folytán:

a nagyon nélkülözőkre s koldusokra, kik nem szerezhetnek oly ételt, mely az egyszeri étkezésnél a jóllakáshoz elégséges.

3. Erős testi munka folytán:

a) a munkásokra, kik a nap javarészében fárasztó dolgot végeznek. Mentve vannak az ilyenek akkor is, ha a rendes napi kézimunkájukra nem szorulnának, avagy azt egy-két napon félbeszakítják;

b) az utasokra, kik utazásukat egykönnyen el nem halaszthatják. Azok azonban, akik kocsin, vasúton vagy hajón utaznak, nincsenek már ezáltal kivéve.

4. Erős szellemi munka folytán:

a) a tanárokra, tanítókra, kiket az előadásukra való készület vagy a számos tanítási óra (4–5) erősen kimerít;

b) a tanulókra, kik napi 8–10 órán át iskolába járnak, vagy komolyan tanulnak;

c) szónokokra, misszionáriusokra, gyóntatókra, amennyiben foglalkozásuk túlságosan fárasztó.

Néhány jó tanács

A szigorú böjt dolgában egyrészt óvakodnunk kell az aggályosságtól s túlzásoktól.

Mint a felsorolt mentőokok is igazolják, Egyházunknak távolról sincs szándékában nekünk ártani, hanem éppen ellenkezőleg, lelki s testi javunkat előmozdítani. Ez maguknak a szenteknek is a véleménye.

„A túlságosan böjtölő ember – mondja Szent Efrém – ahhoz a kocsishoz hasonlít, ki agyonkergeti lovait s emiatt a fogatot veszélynek teszi ki.” „A böjtöléssel testünk bűneit, ne pedig magát testünket semmisítsük meg” – mondja Nagy Szent Gergely. „A böjtöléssel ne gyengítsük el testünket annyira, hogy az imádságra s hivatásbeli kötelességeink teljesítésére alkalmatlan legyen.” (Szent Jeromos.)

De másrészt ne is féltsük túlságosan magunkat, s ne keressünk – aránylag könnyen található – mentséget s ne egykönnyen kérjük a felmentést. Hiszen így tulajdon legnagyobb javunk ellen cselekszünk.

A szigorú böjt ugyanis a) erőslelkűekké tesz bennünket, főleg az ördögi kísértésekkel szemben. Azért mondja az Üdvözítő a tisztátalan lélekről: „Ez a faj semmi által ki nem mehet, hanem csak imádság és böjtölés által”. (Mk 9,28)

„Éhségtől szorongatva megadja magát a várőrség: úgy a test is éhségtől kényszerítve meghódol az ember akaratának és értelmének”. (Nagy Albert.) „A böjtöléssel makacs testünket éppen úgy megfékezzük, mint ahogy a lovas a megvadult paripát kantárszárral megfékezi.” (Rodriguez.) „Az ördög inkább testünket, mint frigytársát igyekszik meghódítani, mert tudja, hogy a házi ellenség leginkább s legbiztosabban árthat.” (Szent Bernát.) „Böjtöléssel azonban testünket, mint a fogságunkba esett ellenséget, láncraverjük, hogy az ellenség közeledtével ne támadhasson ellenünk.” (Rodriguez.) „Ha testünknek túlságos erőt nem adunk, akkor nem indíthat háborút ellenünk.” (Szent Ágoston.) „A sovány madár könnyebben kikerüli a ragadozó madarat, mint a kövér.” (Szent Bonaventura.)

A szigorú böjttel b) nagy erényekre jutunk. Nevezetesen hajlandóbbakká s alkalmasabbakká leszünk az imára, könnyebben eljutunk a szelídség, türelem, tisztaság erényére. Akinél állandó magasfokú tökéletességet látunk, az sohasem nélkülözte a böjtölést” – mondja Szent Cyprián. „A böjtölés az embereket angyalokká teszi” – állítja ugyanő, mert, mint Szent Athanáz magyarázza: „A böjtölés miatt az ember az angyalokhoz hasonlít, kik szintén sem nem esznek, sem nem isznak. Amily fokban fogy ugyanis az állati ember, olyan fokban gyarapszik a lelki ember.” Éppen úgy vagyunk ebben, mint a mérleggel. Amily mértékben süllyed az egyik serpenyő, oly mértékben emelkedik a másik.

A szigorú böjt c) megerősíti az egészséget s megnyújtja az életet. Maga az ember Alkotója hirdeti ezt: „Tobzódás miatt már sokan haltak meg, aki pedig tartózkodó, meghosszabbítja életét”. (Sir 37,34) „Egészséges álma van a józan embernek; reggelig alszik s ez megvidámítja lelkét.” (Sir 31,24)

Azt azonban sohasem szabad szem elől tévesztenünk, hogy a böjtölés egymagában még korántsem teszi a tökéletességet (vö. 1Kor 8,8), hanem csupán hathatós eszköz annak kivívására.

„Istennél nem annyira az evésben való önsanyargatás, mint sokkal inkább a bűnök megsemmisítése segít.” (Szent Antonin) „Mit használ az embernek, ha böjtöl ugyan, de rosszakaratú rágalmazásával felebarátját szétmarcangolja?” (Szent Ágoston) „Az ilyen – Szent Honorius szerint – az ördöghöz hasonlít, ki szintén nem eszik, de nem szűnik meg rosszat művelni.”

A böjtölés imádság nélkül olyan, mint a lámpa olaj nélkül. Hiszen főképpen azért böjtölünk, hogy jobban tudjunk imádkozni.

„A böjtölés alamizsna nélkül könnyen fösvénységre visz.” (Chrysol. Szent Péter) Mert rendszerint aki nem a szegényeknek adja, amit megvon magától, az nem Istenért böjtöl, hanem önmagáért.

Bizonyos napok (A böjti rendelet)

Úgy a hústól való megtartóztatást, mint a szigorú böjtöt Egyházunk „bizonyos napokhoz” kötötte. E napokat illetőleg legkimerítőbb tájékoztatást nyújt a jelenleg érvényben levő böjti rendelet, melyet a magyar nm. püspöki kar az 1250–4. kánon s a Szentszéktől 1922. nov. 14-én öt évre kapott felhatalmazás alapján kiadott.[9] Leközöljük tehát egész terjedelmében. (A pécsi egyházm. böjti rendelet szerint.)

I. Szigorú böjti napok, vagyis amelyeken tilos a húsfélék élvezete és csak egyszer szabad napjában jóllakni, a következők:

1. Hamvazószerda; 2. minden péntek a nagyböjtben; 3. a kántorböjtök péntekje; 4. Nagyszombat délig; 5. Karácsony, Pünkösd és Nagyboldogasszony vigiliája.[10]

II. Enyhített böjti napok, melyeken szabad ugyan húst enni, de a többszöri jóllakás tilos:

1. Péntekek kivételével a nagyböjt minden hétköznapja; 2. a kántorböjtök szerdái és szombatjai; 3. Mindenszentek vigiliája.

Jegyzet: 1. Nagyszombaton déltől (tehát 12 órától) kezdve sem a böjt, sem a hústól való megtartóztatás nem kötelez.

2. Az enyhített böjti napokon húseledel a főétkezésen kívül is ehető.[11] Böjti napon a főétkezés a nap bármely szakában tartható.

III. Megtartóztatási napok, melyeken csupán a húsételek élvezete tilos, az évnek minden fentebb nem említett péntekje.

IV. Vasárnapokon és parancsolt ünnepeken a böjt és megtartóztatás nem kötelez. Ilyen napra eső vigiliaböjtöt nem kell előtte való napon megtartani.

V. Kivételes felmentvényben részesülnek mind a többszöri jóllakás tilalma, mind a hústól való megtartóztatás parancsa alól:

1. az egész egyházmegye, valahányszor Gyertyaszentelő, Gyümölcsoltó, Kisboldogasszony, továbbá szent István király és szent István első vértanú ünnepe böjti vagy megtartóztatási napra esik;

2. egyes községek, midőn egyháznapjuk, védőszentjük ünnepe (búcsúk) böjti vagy megtartóztatási napra esik;

3. katonaság, pénzügyőrség, csendőrség, rendőrség és fogházőrség tagjai minden böjti s megtartóztatási napon, kivéve karácsony vigiliáját és nagypénteket.

VI. Kivételes felmentvényben részesülnek a húseledeltől való megtartóztatás parancsa alól:

1. egyes községek, midőn országos vásárjuk megtartóztatási napra esik;

2. egyes személyek.

A) Minden böjti napon – kivéve hamvazószerdát, nagypénteket, karácsony, pünkösd vigiliáját – felmentetnek:

a) a gyári és bányamunkások;

b) mindazon világi személyek, kik kénytelenek vendéglőben étkezni, vagy az ételeket vendéglőből hozatni, amennyiben böjti ételt könnyen nem kaphatnának.

B) Minden böjti napon, kivéve a karácsony vigiliáját és nagypénteket, a katonaság, pénzügyőrség, csendőrség, rendőrség és fogházőrség tagjainak családjai.

C) Minden böjti napon, kivéve a nagypénteket, felmentetnek:

a) a vasúti vonatokon és hajókon szolgálatot teljesítő személyek;

b) mindazon utasok, kik vasúti vendéglőkben és hajón kénytelenek étkezni;

c) mindazok, kik egészségük helyreállítása végett fürdőhelyeken tartózkodnak, kíséretükkel együtt;

d) függő viszonyban levő személyek (pl. cselédek), kik oly családoknál kapják ellátásukat, hol böjti eledelt nekik nem nyújtanak.

D) Minden szegény, ki mások alamizsnájából él, a húseledeltől való megtartóztatás alól teljesen fel van mentve.

VII. Az évnek minden böjti napján szabad az ételeket zsírral elkészíteni és meg van engedve enyhített böjti napokon ugyanazon étkezés alkalmával húst és halat együtt élvezni.

VIII. A hústól való megtartóztatásra köteles minden katolikus hívő, ki hetedik életévét betöltötte.

A teljes böjt, mely magában foglalja úgy a húseledelektől való megtartóztatást, valamint a csak egyszeri jóllakást, azon katolikust kötelezi, ki huszonegyedik (21) életévét betöltötte, de korának hatvanadik (60) évét még nem érte el.

Azon teljes böjtre kötelezettekre nézve azonban, kik fáradságos, nehéz munkát végeznek, a többszöri jóllakás tilalma nem vonatkozik.

A hívek felhívandók, hogy akik a felsorolt felmentvényeket igénybe veszik, az apostoli Szentszéknek eme nagy kegyességét az irgalmasság lelki és testi cselekedeteinek buzgó gyakorlatával, fokozott imával s alamizsnaosztással iparkodjanak meghálálni.

Jegyzet: 1. Mindazok, kikre a szigorú böjt törvénye koruk, betegségük vagy súlyos munkájuk folytán nem vonatkozik és így nem csupán egyházi felmentés által vannak az alól kivéve – amennyiben a főpásztor külön meg nem tiltja –, az enyhített böjti napokon húst annyiszor ehetnek, ahányszor csak akarnak.

2. Az irgalmasság cselekedetei (ima, alamizsna stb.), melyeket a Szentszék a böjt alól felmentettektől megkíván, bocsánatos bűn terhe alatt s csupán azon a napon kötelező, amelyen a felmentéssel élnek. Az illető nap elmúltával megszűnik a kötelezettség.

3. Az ún. adventi böjtöt s Szent Péter és Pál vigiliaböjtjét az Egyház teljesen megszüntette.

Kik adhatnak felmentést?

1. A pápa Őszentsége, mint Krisztus nyájának legfőbb pásztora, miként a többi egyházi törvények, úgy a böjtparancs alól is az egész Egyházat felmentheti. Ez a felmentés minden körülmények között érvényes.

2. A megyéspüspök kivételes esetekben, kellő okból felmentheti a kettős böjtparancs alól a saját híveit, azok családjait, esetleg az egyházmegyei határon kívül is; s idegeneket, de csak az egyházmegyéje területén. Nagyobb szükség esetén az egész egyházmegyének is adhat ideiglenes felmentést.

3. „A plébános egyes esetekben igazságos okból a plébániájukhoz tartozó egyes híveket vagy egyes családokat és pedig a plébánia határán kívül is; továbbá idegeneket, de csak plébániáik határán belül, felmentheti a kéttős böjtparancs alól. (1245. kánon 1. 2.)

4. Ugyanazt, amit a plébánosok, megtehetik a püspöki joghatóság alól kivett papi szerzetek elöljárói is s pedig nemcsak fogadalmas alattvalóikat s az újoncokat, hanem mindazokat illetőleg is, kik mint szolgák, növendékek, betegek vagy vendégek éjjel-nappal velük egy fedél alatt laknak. (1245. és 514. kánon. 1.)

5. A gyóntatóatyának, mint ilyennek, rendes felhatalmazása a böjtparancsok alól való felmentésre nincs, hanem csupán bizonyos tekintéllyel megállapíthatja (deklarálhatja), vajon fennforog‑e megfelelő ok, mely a böjt alól mentesít. Ugyanezt tehetik egyébként az orvosok, nemkülönben a szerzetesfőnöknők is saját alattvalóikkal szemben.

Valahányszor azonban a böjt alól mentesítő, törvény által is elismert (lásd 64. és 76. oldalon) mentőok bizonyosan fennforog, egyáltalán nincs szükség arra, hogy akár felmentést kérjünk, akár pedig az ok elegendő voltának megállapításáért (deklarációjáért) bárkihez forduljunk.

Az Anyaszentegyház IV. parancsa

„Bűneidet minden esztendőben meggyónjad és legalább húsvét táján az Oltáriszentséget magadhoz vegyed.”

E kettős törvény történetéből

Szent Jeromos beszéli, vagy jobban mondva szemünk elé varázsolja azt a szívfacsaró jelenetet, midőn a szétszórt zsidó nép a szent város romjaihoz zarándokolva siratja hazája bukását.

Miután ugyanis a római hatalom Kr. u. 70-ben augusztus 10-én Jeruzsálemet elfoglalta s azt teljesen feldúlta, még a romoktól is lehetőleg messze eltávolítá a zsidókat, nehogy azok szemlélete újabb meg újabb összeesküvésre ösztökélje őket.

De mégis az év folyamán megjelölt egy napot s pedig keserű célzatossággal éppen a város feldúlásának évfordulóját, midőn a nép kellő ellenőrzés mellett felkereshette a romokat s kedvére kisírhatta magát felettük. A római kapzsiság azonban ezt az engedélyt is jól ki tudta aknázni. Az juthatott csupán a romok közé, aki erre belépőjegyet váltott magának. Tehát még a könnyeit is úgy vásárolta meg a szerencsétlen nép. Drága pénzen kellett megvennie, hogy sírhasson azon a helyen, ahol néhány évtizeddel előbb a legdrágább isteni vért oly potom áron elprédálta.

De most már adjuk át a szót Szent Jeromosnak. „Mihelyt felvirradt – mondja a nagy egyháztudós – annak a napnak hajnala, melyet a zsidók «a sírás napjának» neveztek, mindenfelől özönlött a szerencsétlen népnek serege: asszonyok, férfiak, öregek, gyermekek, szüzek és özvegyek, gyászruhába öltözve, hamuval behintett fejjel, felbomlott hajzattal. Bágyadtan, lesütött szemekkel, némán, szomorúan, fájdalmas nyögések és sóhajtások között mentek és így már arcuk, öltözetük, szóval egész viselkedésük magán viselte búbánatuk nagyságát, mellyel a büntető Isten haragját engesztelni akarták.

Minél inkább közeledtek a szent városhoz, fájdalmuk annál élesebb, kínjuk annál gyötrőbb, zokogásuk annál hangosabbá vált. Bent a városban felsajogtak szívsebeik, kicsordultak könnyeik s megható panaszhangokkal telt meg a lég. A nők ájuldoztak, az ifjak s gyermekek nagy hangon siránkoztak, a férfiak hajukat tépték, az öregek tehetetlenül vergődtek, nyögve és siránkozva szívük kínjában …

Mindenki látni akarta a legszentebb helyet, a templomot, amelyben Izrael hatalmas Istene, a mindenható Jahve lakott, ahol a bölcsesség széke, a frigynek szent szekrénye, a jóillatú s égő áldozatok oltárai voltak.

Igen! ezt a szent helyet keresték mindnyájan. Jahve felséges templomát akarták látni, ámbár jól tudták, hogy a kegyetlen ellenség abban követ kövön nem hagyott, sőt iszonyú átkot mondott mindazokra, akik ott valaha Izrael Istenének hajlékot építeni merészkednének. És midőn meg nem találták ezt a templomot, felhangzott sebzett szívük fájdalmas kiáltása: „Ez az a teljes szépségű város, az egész föld öröme?” (Jer 2,15) Ez a szentek szentje? Ez a lerombolt templom? Ezek a feldúlt oltárok, ezek a szétszórt falak és oszlopok? Ez a felforgatott csarnok? Ez a ledöntött tetőzet? Ez Izrael hatalmas Istenének temploma?”

És, akik már kifáradtak a sírásban és kiáltozásban, különféle hangszereket vettek elő, hogy azoknak siketítő, vad hangján adjanak kifejezést a keblükben tomboló fájdalom orkánjának.

A gyásznap sem tartatott tovább, mint estig. Mihelyt ez elközelgett, a katonai őrség távozásra szólította fel a még mindig siránkozó népet. Ó! de ki volna képes azt leírni, ami ezután következett. Mint rimánkodtak, mint könyörögtek! Csak még egy óráig, csak még néhány percig engedjék meg nekik, hogy itt időzzenek. Mint tördelték sírás közt kezüket, mint roskadoztak ájuldozva a porba, mint tépték kínjukban hajukat! De mind hiába! Hacsak újra meg újra aranyon és ezüstön nem vásároltak meg a kapzsi őrségtől néhány percet, szívrepesztő zokogás között voltak kénytelenek búcsút venni a szent helytől s legfeljebb egy-egy marék port vihettek magukkal emlékbe s azt a kimondhatatlan nagy fájdalmat szívükben, melyet semmi sem tud a világon feledtetni.” Így Szent Jeromos. És a leírt jelenet hitelességében éppoly kevés okunk van kételkedni, mint a zsidók vallásos, hazafias fájdalmának őszinteségében. Hiszen e népnek nemcsak politikai önállósága, hanem egész történelmi jelentősége, hivatása összeforrott ezzel a szent várossal s templommal. Ennek rombadőlte egyben azt jelenté, hogy a zsidó megszűnt Istennek kedvelt, választott népe lenni.

Mikor az Egyház a nagyhéten Jeremiás megható siralmait énekli, valami hasonló, de a remény és bizalom által megszelídített fájdalom zokog elő kebléből. Ő is romokat lát maga körött. Isten eleven templomainak gyászos romjai ezek: a halhatatlan, bűnbeesett lelkek. Szólítgatja, hívogatja őket, hogy feltámadjanak, megint az eucharisztikus Istenség templomává váljanak s így ünnepeljék a kereszténység legnagyobb ünnepét: a Húsvétot.

Az Oltáriszentség élvezetét azonban sohasem akarta az Egyház a húsvét tájára korlátozni. A szentáldozás ugyanis a lelki életnek rendes tápláléka, a megszentelő malaszt fennmaradásának s gyarapodásának legsajátosabb eszköze s így a keresztény embernek „mindennapi kenyere”. Köztudomású dolog, hogy az első időkben a szentmisében való részvétel szorosan kapcsolatos volt a szentáldozással mindazokra nézve, kiket a súlyos bűn s egyházi büntetés el nem tiltott a szent asztaltól.

Ily viszonyok között természetesen arra sem volt ok, hogy a gyónás idejét törvény szabályozza. Gyónt ki-ki akkor, midőn szükségét érezte, főképp valahányszor súlyos bűnbe esve a szentáldozás akadályát kellett elhárítania.

Ezek az ideális idők azonban a gyakori szentáldozást illetőleg nem soká tartottak. Szent Krysostomus már azokat korholja, kik csak nagyböjtben járulnak a szent titkokhoz: „Hiába van – úgymond – a napi szentmise (számukra!), hiába járulunk az oltárhoz: senki sem részesedik abból”. (Hom. 3. in. Epist. ad Eph. n. 4.) Szent Ambrus is buzdítja a népet, hogy vegyen részt a mindennapi szentmisén s nagyböjtben – legalább vasárnapokon – áldozzék. Az egyszer megindult lanyhulási folyamatnak azonban nagyon nehéz útját szegni. Lassankint erőre kapott az a szokás, hogy a jámborabb hívek is általában csak Karácsony, Húsvét s Pünkösd táján áldozzanak. Végül az Egyház, mint gyengéd anya, bizonyos fájdalommal arra érezte magát indíttatva, hogy szigorú, bűn terhe alatti követelését a legszükségesebbre, ti. az évi gyónásra s áldozásra korlátozza. Ha többre kényszerít, számtalannak csak bűnre szolgáltat alkalmat s esetleg végromlásának lesz okozója. Miért is a IV. lateráni szent zsinaton 1215-ben törvényt hoz, melynek értelmében: „Mindkét nemű hívek valamennyien, miután józan eszük használatát elérték (a jót a rossztól meg tudják különböztetni), minden bűnüket legalább egyszer az esztendőben egyedül, hűségesen, tulajdon papjuknak meggyónják…, legalább húsvét táján tisztelettel magukhoz vevén az Oltáriszentséget…, hacsak talán tulajdon papjuk tanácsa szerint valamely ésszerű okból egy időre nem kell annak vételétől tartózkodniok”. (21. kánon.) Ezt a törvényt a tridenti szent zsinat is magáévá teszi s külön ajánlja, hogy a hívek az előírt gyónást is húsvét táján végezzék. Annál is inkább kívánja ezt, mert az a keresztény, aki az Oltáriszentség fogadásában a legkevesebbel, a húsvéti áldozással beéri, ritkán lesz abban a helyzetben, hogy azt megelőző gyónás nélkül méltóképpen végezhesse. „Az egész Egyházban – mondja a zsinati határozat – az az üdvös szokás uralkodik, hogy a negyvennapi böjt szent és erre legalkalmasabb idejében gyónjunk: ezt a szokást a szent zsinat, mint jámbort s méltán megtartanivalót, helyesli és elfogadja”. (Vö. XIII. 9. k.; XIV. 8. 5. k.) A legújabb törvénykönyv a 906-ik, illetőleg 859. kánonban megismétli a lateráni határozatot, azzal az egy – az időviszonyok folytán nagyon megokolt – módosítással, hogy a „tulajdon papnak” való gyónás kötelezettségétől eltekint. Vegyük most már sorra a kettős törvényt s hatoljunk mélyebb megokolásába s értelmezésébe.

A) Az évi gyónás

A gyónás isteni eredete

Az Egyház törvényei voltaképpen csak a természeti és kinyilatkoztatott isteni törvényeknek szorosabb meghatározásai, bővebb s részletesebb magyarázatai. Lássuk tehát, mire is kötelez minket vezeklés szempontjából az isteni jog.

Kétségbevonhatatlan tény, hogy a bukott embernek, ha Istenhez vissza akar térni, bűnbánatot kell tartania. Ez a természet szava, az emberi nem közmeggyőződése s Istentől számtalanszor kinyilatkoztatott igazság. Az ószövetség bűnös embere a megbánás, böjt s a vétekért bemutatott áldozat által remélte a bocsánatot. Bűntörlő ereje a mindezekben megnyilvánuló szeretetből fakadt, tehát tökéletes bánatnak volt, amely nélkül a halálos bűnbe esett embernek Krisztus előtt üdvözülnie nem lehetett. Jézus Krisztus a bűnbánat ősi törvényét ugyancsak vallása alapkövei közé illesztette. Előhírnöke s később apostolai által bűnbánatot hirdettet, mint az Isten országa elfogadásának nélkülözhetetlen feltételét. Jómaga is, ki elsősorban a bűnösökért jött (vö. Lk 5,32), az ég egyetlen útját a penitenciában jelöli meg: „Ha bűnbánatot nem tartotok – úgymond –, mindnyájan… elvesztek”. (Lk 13,5) Hogy pedig ezt az utat szabályozza s megkönnyítse, megalapítja a penitencia szentségét, illetőleg elrendeli annak hivatalos formáját, a gyónást. Ezzel az ószövetségi bűnbánati fegyelmet, mely a bűnök bevallását nem követelte, bizonyos értelemben megszigorította, de másrészt mérhetetlenül meg is könnyítette. A gyónásba ugyanis dús kegyelmi erőket rejtett, melyek a bánat tökéletlenségét kipótolják s így az üdvözülés lehetőségét nagyon megkönnyítik.

Ennek a világmentő nagy szentségnek, melyet a szentatyák „a hajótörés utáni deszkaszálnak” neveznek, alapító oklevelét János evangéliumának 20-ik részében találjuk. Húsvét után van. A feltámadott Üdvözítő megjelen dicsőült alakjában apostolai között, öröm s béke árad isteni személyéből, főleg most, midőn az öröm és béke szentségét készül megalapítani. Mert valóban illatos, gyönyörteli béke, húsvéti, új élet s szabadság a virága a gyónás rózsafájának s ez a töviseket, mik nélkül itt a földön rózsa nincs, szinte teljesen felejteti.

„Mikor tehát este lőn – adja elő ünnepélyesen a tanítvány, kit szeret vala Jézus –, azon nap, a hét első napján és az ajtók betéve voltak ott, hol a tanítványok egybegyűltek vala a zsidóktól való félelmük miatt, eljöve Jézus és megálla középen és mondá nekik: Békesség nektek! És midőn ezt mondotta, megmutató nekik kezeit és oldalát. Örvendezének a tanítványok, látván az Urat. Mondá azért nekik ismét: Békeség nektek! Amint engem küldött az Atya, én is küldelek titeket. Ezeket mondván, rájuk lehele és mondá nekik: Vegyétek a Szentlelket. Akiknek megbocsátjátok bűneiket, megbocsáttatnak nekik; és akiknek megtartjátok, meg vannak tartva.” (19–23)

Jóllehet ezek az isteni szavak fénylenek, ragyognak, mint a nap, mely áttörte négyezer évnek borongós ködét, mégis szükségét érezzük, hogy egynémely felmerülhető nehézségre, kétségre nyomban feleletet adjunk.

Nehézségek és ellenvetések

Krisztus nem beszélt gyónásról

De igenis beszélt Krisztus a gyónásról s pedig nagyon világosan. Olvassuk csak gondos figyelemmel a fennidézett szöveget. Nemde, nyilvánvaló belőle, hogy az Úr apostolait a lelkek teljhatalmú bírájává rendeli s egyben kötelességükké teszi, hogy ítéljenek s a bűnös lelki állapota szerint oldozzanak avagy kössenek. Evégből feltétlenül szükséges, hogy a bűnös, ha nem akar vétkeiben meghalni, előttük megjelenjék, bűneit feltárja, szóval meggyónjék. Enélkül ésszerűen oldani vagy kötni, bocsátani vagy megtartani képtelenség s merénylet a józan ész és az igazságosság ellen.

Ha a hatóság elrendeli, hogy tisztviselői senkit a határon bizonyos tárgyak megvámolása nélkül át ne engedjenek, egyben kötelességévé tette az utasoknak, hogy poggyászukat feltárják. Hasonlóképpen, midőn az Úr az apostolokat egyedüli s kikerülhetetlen bírákká rendelte, ezáltal a súlyos vétekbe esetteknek a bűnvallomást szoros kötelességükké tette.

Fennmaradt‑e a bűnoldó hatalom?

A bűnoldó hatalmat az apostolok nem vitték a sírba. Krisztus megváltói munkája ugyanis az egész világnak szól, s így az apostoli hivatalnak, mely e munka folytatója, sem lehetett kihalnia. És tényleg Urunk apostolait miden néphez küldi s pedig egészen a világ végéig: „Íme én veletek vagyok mindennap a világ végezetéig”. (Mt 28,20) Ugyanezért már az apostolok kézfeltevés által püspököket s papokat szentelnek, átadva nekik ilyképpen a bűnoldó hatalmat. A püspökök aztán megint más és más választott egyénekkel közölték – az egyházi rend szentségének feladása által – a püspöki, illetőleg papi jelleget, melynek lényeges kitevője a bűnoldó hatalom. Így származott le egészen napjainkig ez az aranylánc, melynek első szemét Krisztus tartja kezében: „Amint engem küldött az Atya, én is küldelek titeket…”

Tehát nem a papok találták ki a gyónást?

Az eddig előadottakkal egyben elesik az a sokszor hangoztatott nehézség, hogy a papok találták ki a gyónást, „hogy az emberek lelkiismeretén zsarnokoskodhassanak”.

Maga az evangélium tanúskodik a gyónás isteni eredetéről s a történelem szinte kézzelfoghatóan szót emel mellette. De tegyük fel, hogy a gyónás eddigelé nem létezett s a papság ma hirdeti ki annak lélekbenjáró szükségességét. Képzelhető volna‑e egy ily nehéz törvény behozatala, meghonosítása számos ellentmondás s bizonyos belső forradalom nélkül? „Ha eddig nem volt szükséges és kötelező a gyónás – kérdeznék a hívek milliói –, miért s hogyan válott éppen most azzá?” És, amint ma nem lehetne egykönnyen a gyónást milliókra erőszakolni, úgy nem lehetett volna ezredévvel előbb sem, legalább is nagyobb hullámverés nélkül, általánosan kötelező törvénnyé tenni. Már pedig a történelem ily – a gyónás behozatala miatt támadt – mozgalmakról mitsem tud. Arra nézve azonban bő adataink vannak, hogy a hívek mindig – már a katakombákban is – gyóntak. Jól tudták, hogy erre őket nem a papok, hanem világos isteni törvény kötelezi.

A gyónás papi eredete ellen bizonyít továbbá az is, hogy e törvény a papokra, püspökökre, sőt a pápára is éppúgy kiterjed, mint az egyszerű hívőre: de meg az óriási teher, áldozat, sőt nem ritkán életveszély, amit a gyóntatás az Egyház szolgáira nézve jelent. Csak Isten a megmondhatója, hány esett ragály, ármány, erőszak áldozatául gyóntatói tisztének hűséges betöltése folytán. Ars (olv. Ársz) szent plébánosa naponkint 15–18 órát töltött rozoga gyóntatószékében – nyáron fülledt melegben, télen fagyos hidegben – és pedig harminc álló éven át! Valóban vetekedik ez a vértanúsággal!

Ily felelősséggel teljes, óriási keresztet Jézus Krisztus papjai bizonyára önként sohasem vettek volna vállukra, hacsak Isten parancsa s a halhatatlan lelkek iránti szeretet nem kényszeríti őket.

Nagyon nehéz a gyónás!

Igaz! a gyónásnak, mint afféle vezeklésnek, megvannak a maga nehézségei. De viszont azt is el kell ismerni, hogy ennek árán a legnagyobb jótétemények egyike, melyet Isten az emberiségnek adott. Mennyi kimondhatatlanul sok erő, vigasz, boldogság és segély árad belőle az egyénre s az egész társadalomra!

Avignonban van egy feszület. A szobrász a haldokló Jézus arcán össze akarta olvasztani szent Szívének búját s örömét e magasztos pillanatokban. Ha egyik oldalról nézzük, végső haláltusájának fájdalmát látjuk; ha a másik oldalról tekintjük, feltámadásának reményét s örömét vesszük rajta észre. Íme az Isten, ki meghal, de fel fog támadni!

Valami hasonlót mondhatunk a bűnbánóról, midőn odaborul a gyóntatószék zsámolyához. Íme lélek, mely meghal, de fel fog támadni. Igen, a gyónónak meg kell törődnie, zúzódnia, szinte meg kell semmisülnie. A kevélység letörése, a megalázkodás, a gyászos, szégyenletes múltnak, a legtitkosabb sebeknek feltárása s odatartása az orvosi kés alá bezzeg nem egy szívnek szinte haldoklást s halált jelent. De nyomban következik valami csodálatos új élet. Nyomban felébred a boldogító, biztos öntudat, hogy bűnöm, ha megannyi s rút volt is az, meg van bocsátva, el van feledve, Isten ki van engesztelve. Bezárult alattam a pokol, újból megnyílt felettem az ég, honnan atyai szemek mosolyganak ismét reám. Hogy mit tesz ez, csak az tudja, aki tapasztalta.

De meg mit jelent az: titkos keserveinkkel, kínzó titkainkkal a gyóntatóban teljesen önzetlen, feltétlenül megbízható jóbarátra lelni, akit Isten nemcsak arra rendelt, hogy az Ő nevében vigasztaljon, hanem fel is hatalmazott, hogy mindent megbocsásson!

Maga a protestáns Leibniz, ez a lángész, így nyilatkozik a gyónásról: „Tagadhatatlan, hogy a gyónás az isteni bölcsességhez méltó intézmény s az egész keresztény vallásban nincs ennél szebb és dicséretesebb dolog. Még a kínaiak és japánok is megcsodálták a gyónás intézményét. Mert a gyónás tényleg sok embert távol tart a rossztól, főleg azokat, akik még nem átalkodtak meg; az elesetteknek pedig nagy vigasztalásukra van. Én a komoly, okos lelkiatyában Isten eszközét látom a lelkek üdvösségére. Az ő tanácsai szabályozzák vágyainkat, észre vétetik velünk hibáinkat s ösztönöznek, hogy a bűnre szolgáló alkalmat elkerüljük, az okozott kárt jóvátegyük, a botrányt megszüntessük, a kételyekből kifeseljünk és a nyomasztó tudattól megszabaduljunk. Egy szóval beteg lelkünk összes bajai gyógyulást vagy legalább enyhülést lelnek a gyónásban. S ha emberi dolgainkban nincs nagyobb kincs a hűséges barátnál, mennyivel fönségesebb még, ha e jóbarát isteni szentség sérthetetlen erejénél fogva hűségre s segélynyújtásra van kötelezve”.

A protestánsnak e remek s való igéihez egyik ízig-vérig katolikus lélek, ki a gyónást saját tapasztalatából ismerte, ezt a megjegyzést fűzi. Ezrek szívéből veszi ki a szót!

„E mennyei barátot én megtaláltam… Mit tudja a világ, mi a gyóntató, lelkünk e barátja, legbensőbb meghittje, orvosa, mestere, világossága; e férfi, ki minket köt vagy felold, nekünk békét szerez, megnyitja előttünk az eget, kivel térdenállva beszélünk; kit, mint Istent, atyánknak nevezünk, mert csakugyan a hit igazán Istenné, atyává teszi őt. Boldogtalan én, ha lábánál térdelve, mást látok, mint Jézus Krisztust, ki Magdolnát hallgatja és megbocsát neki sokat, mert hiszen szeretett nagyon. A gyónás a bűnbánat áradozása a szeretetben.” (Journal d’E. de Guérin p. 108.)

Mit jelent főleg a gyónás a halál küszöbén, midőn a lélek az időből az örökkévalóságba, Isten ítélőszéke elé lépni készül?

A vértől patakzó 1793-ban történt. A szekereken, melyek július 22-én egy csoport áldozatot szállítottak a vérpadra, ott voltak a névre, korra, de még inkább erényeire nézve tiszteletreméltó Noailles tábornagyné, menye D’Ayen hercegnő, unokája Noailles grófnő, az alig huszonnégy éves angyali lélek, bűbájos szépség. Az elfogatásukat megelőző időben esténkint egy agg lelkész járt hozzájuk, magát és őket a vértanúságra lelkesíteni. Megígértették vele, hogy ha őket majd a vértanúságra hurcolják, ott lesz az úton s a végső feloldozást megadja nekik. A jó öreg előbb megütődött e kívánságon, de megígérte csakhamar, hozzátéve, hogy aznap kék ruha és vörös köpeny lesz rajta, erről a jelről ismernek majd reája. Megjött a végzetes nap. A három nemes áldozat alig helyezkedett el a hóhérok szekerén, csak egy gondolatjuk volt: felismerni a papot, ki az utolsó segélyt hozza nekik. Ott volt. Rajta a kék öltöny és vörös köpeny, őket nézegeti, tekintetüket keresi. De a kíváncsiak tömege oly nagy, hogy amazok észre nem veszik. Hogy jobban szemükbe tűnjék, kétszer elfut, átszalad az apró keresztutcákon, úgy jön ki a nagy útra, hogy eléjük, a kocsi mellé kerüljön. Kétszer keresi tekintetüket és nem találkoznak szemeik. Már-már csügged; a tömeg egyre nő; s a vérpad alján többé fel nem ismerhetik. E pillanatban kitör a börtönből kijöttük óta morgó vihar; szörnyű villámok hasítják meg a felleget; a zápor csak úgy szakad. A tömeg elszéled, menekszik a szűk kapuk alá. A gyászkíséret azért, a néptelen utcákon, bár kissé lassabban, folytatja útját. Az ifjú Noailles grófnő egyszerre észrevesz valakit, ki a szakadó záporban ott futkos a szekér körül. Megismeri; anyjának s nagyanyjának int. Itt van, itt van! A pap túlhalad a kocsin, egyik utcafordulónál elhelyezkedik és várja őket. Szemeik találkoznak, lelkeik megértik egymást. És mert a nemes áldozatoknak hátrakötvék kezeik, mint a derék pap beszéli, „lehajtják fejüket a töredelem, megilletődés és remény oly kifejezésével, mely engem elragadott. Kiterjesztem kezemet és elmondom a feloldozás szavait s látom, mint emelik fel fejüket s mily isteni boldogság sugárzik arcukon. Ha valaki most szabadságukat jelentené nekik, talán nem okozna oly örömet vele”. (Histoire de Mme Noailles marquise de Montagu p. 162.)

„A katolikus vallásban – mondja De Maistre gróf – nincs egyetlen hitágazat, mely nem az emberi természet mélyében gyökereznék.” Ilyen elsősorban a gyónás. Valóban Jézus Krisztus nagyon jól ismerte az emberi szívet, midőn azt megalapítja. Ki hitte volna, hogy fog kapni gyónókat? És íme mégis! Gyónók mindig lesznek, kik nem csupán nagynehezen rászánják magukat, hanem szinte követelik a gyónást. Gyónó mindig lesz, míg leszen a földön bűnös öntudat és szenvedés. És hány meg hány lelket ment meg tényleg a gyónás a végső zülléstől, az őrülettől, az öngyilkosságtól!

Mikor Vilmos porosz király, a későbbi német császár, országa elmegyógyintézeteinek statisztikai adatait áttekintette, meglepődve tapasztalta, hogy az őrültek között aránytalanul több a protestáns, mint a katolikus vallású. Érdeklődésére a boroszlói protestáns főorvos ezt a feleletet adta: „Felség! mi protestánsok éppúgy vétkezünk, mint a katolikusok. Ámde a katolikusoknak megvan a gyónásuk, nekünk pedig nincs. Már pedig a bűnös öntudat, melytől az ember szabadulni nem tud, sokaknak megzavarja eszét”.

Honnan van továbbá, hogy hazánkban is a legújabb statisztika szerint az öngyilkosok száma a protestánsok között háromszor, sőt négyszer akkora, mint a katolikusoknál?

A felelet reá a gyónás isteni intézménye.

Hogy pedig mit köszönhet az egész társadalom, az állam a gyónás isteni intézményének, arról köteteket lehetne összeírni. Nem csoda! Hiszen a társadalom, az állam java voltaképpen egyes tagjai jólétének, boldogságának összege.

Szólaltassunk meg itt is néhány, az Egyházon kívül álló, vagy kevésbé vallásos s így teljesen elfogulatlan tanút.

„Valamennyi kormány között – mondja Raynal – a legjobb volna az, mely felállítaná a gyónás törvényszékét.” „A gyónást – úgymond Voltaire – a titkos bűnök leghatalmasabb fékének tekintjük. Nagyon hatásos arra, hogy az elkeseredett szíveket bocsánatra hangolja és az apró tolvajokkal (és miért ne a nagyokkal is?) visszaadassa azt, mit felebarátaiktól eloroztak.” „A katolikusok közt – mondja Rousseau – mennyi helyrehozást, kárpótlást eszközöl a gyónás!”

Érdekes bizonyságot szolgáltat erre az 1909-ben történt eset. Ez év szeptemberében Trientben a Banca Cooperativa nevű pénzintézetből rejtélyes módon 342.000 korona 12 fillér tűnt el. A megindított vizsgálat semmi érdemleges nyomra sem vezetett. Elmúlt két hónap. November 3-án Morizzo kapucinus atya sürgős és fontos ügyben magához kérette báró Cianit, a bank igazgatóját. A bemutatkozás után a szerzetes csomagot tett a báró elé s kérte, hogy bontsa fel. A mitsem sejtő igazgató, miután a csomagot felbontotta, előbb elhalványodott, majd örömkönnyekben tört ki. A csomag ugyanis az eltűnt összeget tartalmazta az utolsó fillérig.

A kapucinus elmondotta, hogy a csomagot egyik külföldi paptársától kapta, akinél a tolvaj meggyónt s akit felkért, hogy titokban juttassa vissza a pénzt.

Az eset után egyik éppen nem keresztény irányú újság ezeket írta: „Evangéliumi jelenet, darab túlvilági romanticizmus és nekünk szokatlan középkori idealizmus csodássága és bája újult meg!” (Vö. Tower: A fegyelmezés természetes eszközei. 11. o.)

„Protestáns házigazdák – írja Hengstenberg –- nem ritkán mondogatják, hogy katolikus cselédeket szívesebben fogadnak, mert ha ezek az emberek lopnak, gyóntatójuk kötelezi őket a visszatérítésre.”

„A minap – mondja Pestalozzi, a protestáns lelkész – azt kérdeztem derék szomszédomtól, honnan van az, hogy az ő kerületében oly kevés a gyermekgyilkosság? (Az egyke!) Ezt – felelé – a gyónás teszi. A gyónás révén leszállhat a pap a szív mélyére s ott támadhatja meg a rossz csíráját, mielőtt az kifejlődhetett volna.”

Maguk a protestánsok csakhamar kezdették érezni, hogy a gyónással mit vesztettek! Már 1552-ben a nürnbergi lutheránusok követeket küldöttek V. Károly császárhoz, hogy megkérjék, állítaná vissza náluk parancs útján a gyónást, hogy a szaporodó bűntényeket gátolja. 1670-ben a strassburgi lelkipásztorok ugyanezt követelték a közbiztonság érdekében …

A protestánsok is gyónnak!

„De hiszen a protestánsoknak is van gyónásuk” – vethetné fel valaki. A protestánsoknak csak volt gyónásuk. Luther maga fiatal korában még sokszor gyónt és férfikorában gyóntatott, akárcsak reformátor társainak legjava: Melanchton, Zwingli, Beza stb.

És így bizonyára legbelsőbb meggyőződésük ellen cselekedtek, midőn csupán népszerűséghajhászásból, de meg azért is, hogy a léha, lelkiismeretlen tömegből, mely akkorában a legnagyobb tudatlanságban sínylett, minél többet a protestantizmus kebelére csábítsanak, tagadták a gyónás isteni eredetét, illetőleg a pápának jogát, hogy a gyónást törvény állal kötelezővé tehesse. Nyilván elárulják ezt pl. Luther szavai, melyek telvék ingadozással s következetlenséggel.

„A titkos gyónás – írja Luther –, úgy mint az egyházban dívik, noha a Szentírásból be nem bizonyítható (?), csodálatos módon tetszik, hasznos, sőt szükséges. Nem is szeretném, ha nem léteznék, ellenkezőleg, örvendek, hogy az egyházban gyakorlatban van,” (De captiv. Babyl. Opp. tom. II. fol. 292.)

Miért is a Luther elnöklete alatt tartott augsburgi gyűlés (1530) XI. cikkelye kimondja, „hogy a gyónásban fenn kell tartani a magánfeloldozást; hogy a feloldozás igazi és szoros értelemben vett szentség; hogy a kulcsok hatalma megbocsátja a bűnöket, nemcsak az egyház előtt, hanem Isten előtt is”. És a smalkaldeni gyűlésben, ahol Luther hét év múlva betetőzte rendszerét, még ezt határozták: „Sohasem szabad az egyházban eltörölni a gyónást és feloldozást, melyek a félénk és remegő lelkiismereteknek, a heves és szenvedélyes ifjaknak oly szükségesek”.

Maga Kálvin is így nyilatkozik: „Hogy a magánfeloldozás nagyon hasznos, tagadni nem akarom, ellenkezőleg, mint műveimben többször megtettem, ajánlom azt, feltéve, hogy szabad s a babonától ment”. (Instit. I., III. c. IV. n.) És csakugyan az első időkben a protestáns lelkészek gyóntattak is. 1553-ban nem volt elég pásztor Nürnbergben, ki a gyónókat kihallgassa: s a protestáns Sorck lelkipásztori tankönyvében (1559) ócsárolja a gyóntatókat, kik óránkint 20–30 gyónóval végeznek.

A gyónásnak azonban a protestantizmusban feltétlenül meg kellett hamarosan szűnnie. „Luther eltörölte a papszentelést, mint szentséget s így nem voltak többé igazi gyóntatok. Megházasította a pásztorokat s – nem voltak többé bűnbánói. A gyónás szétmállott magától. Nem kellett többé már senkinek.”

Nevezetesen az 1694-ben alapított halli egyetem határozottan a fülgyónás ellen foglalt állást s a liberális irányzatot juttatta diadalra.

Minthogy pedig a múltat, a történelmet a világról el nem tüntethették, meghagyták a protestánsok az általános s közös bűnvallomást, melynek azonban maguk sem tulajdonítanak már valami különös jelentőséget.

Valóban alig is hihető, hogy bárkinek is megnyugvást, vigaszt hozna az a nagypénteki általános s közös szánom-bánom s megszülné azt a boldogító öntudatot, hogy a bűnök csakugyan meg vannak bocsátva.

Minő más az, midőn a katolikus hívő leborul a gyóntatóatya lábai elé, kiről tudja, hogy nem – miként a protestáns lelkész – a nép megbízottja, hanem az apostoloktól leszármazott, érvényesen felszentelt, igazi pap; és részletesen feltárva lelke helyzetét, hallja a boldogító igéket: „Ego te absolvo…” „Én téged feloldozlak a te bűneidtől!” Most már érzem, tudom, hogy szabad vagyok. Hiszen Jézus Krisztus maga isteni szavát adta: „amit ti megbocsátotok, meg van bocsátva”.

Ez a gondolat indított egy protestáns kereskedőt a katolikus Egyház kebelébe való visszatérésre. Betegágyán magához hívatja saját protestáns pásztorát. „Tiszteletes úr – kérdi tőle –, vajon ön meg tudja bocsátani a bűnöket?” „Ezt csak Isten teheti – volt a válasz s én kérni fogom őt, hogy meg is tegye.” Ez a felelet azonban a mi kereskedőnket ki nem elégítette. Kevéssel utóbb magához kérette tehát a katolikus plébánost. „Főtisztelendő úr – veti fel ennek is a kérdést –, vajon ön fel tud oldani a bűnök alól?” „Igen – felelt az nyíltan s határozottan –, én Istentől kapott hatalmamnál fogva meg tudom tenni, de, sajnos, ezt a hatalmamat csakis Krisztus igaz Egyházának tagjaival szemben gyakorolhatom, ha azok töredelmesen meggyónnak …” „Akkor tehát önöknél az igazság, plébános úr – vette fel a szót a beteg kereskedő –, mert hiszen az Evangéliumban ugyanígy olvasom: Akiknek ti megbocsátjátok bűneiket…” És katolikussá lett s rávette feleségét is, hogy őt az Egyház kebelére kövesse.

Jóllehet a hivatalos protestantizmus mindent megtesz, hogy a gyónást meggyanúsítsa s híveivel meggyűlöltesse, mégis számtalan akad ezek között, kiket a protestáns gyónás egyáltalán nem elégít ki s a fülgyónást s feloldozást szinte visszasírják. Meglepő tanúságot szolgáltat erre a protestáns Reichsbote 1900 januári számában megjelent cikk:

„A mi egyházunknak – olvassuk ebben – oly szükséges, mint a mindennapi kenyér, a magángyónás felélesztése. Aki hosszabb ideig dolgozott a lelkipásztorkodás terén, tudja, hogy egyházunkban temérdek sok ember van, akiknek gyónniok kellene; s ismét számosan akadnak, kik kívánva kívánják a gyónást. Ezeren és ezeren vannak, kiket múltjuk sötét árnyként üldöz. Életük könyvének szennyes foltjait könnyeikkel, sőt vérükkel szeretnék kitörölni. De lelkiismeretük csak tovább is sebes marad, lelkük betegeskedik, mert hiányát érzik a bocsánat szavának, a bocsánat isteni szavának, amelyet emberi száj ejt ki. Ó, ha oly házat ismernénk, ahová rövidebb vagy hosszabb időre visszavonulhatnánk;[12] oly házat, melynek lelkipásztora megszentelt személy, aki szakember a beteg lelkek kezelésében, akihez bizalommal fordulhatnánk s akibe beletemethetnők bűnös múltunkat, mint a néma sírba!… Azoknak a seregére gondolok, mikor ezeket írom, kik szomorkodnak vigasztalás nélkül; azok seregére, kiknek hosszabb, sőt állandó lelki gondozásra lenne szükségük. De hol van a kicsinyhitűek e vigasztaló háza? Mit tegyen az az apa, kinek felserdült fia szegett szárnyakkal elhervadva s fáradtan tért haza? Hol van az irgalom háza, melynek olaja s bora van számára? És mit tegyen az anya leányával, aki mélységes lelki gyötrelmeket szenved, amelyeket semmiféle tengeri levegő vagy déli vidék meg nem gyógyíthat? Ház kell nekünk, olyan ház, mely alapos lelki kúrára van berendezve. Gyóntatószék kell a házba, ahová mindenki, aki lelkében szenved, szabadon bemehet! A beteg test számára nagyszámban épít korunk üdülő-, ápoló-, gyógyintézeteket: sok lélek meg ide-oda tévelyeg, mint Noé galambja, mely nem talált helyet, ahol megpihenhetett volna.”

„Embernek gyónjunk?”

Igen, hozzánk hasonló, halandó embert rendelt az Úr Jézus gyóntatónak. Embert, akit azonban a papszentelés szentségében a lelkek atyjává, királyává ken fel. És mi csak áldhatjuk Isten jóságát s bölcsességét ezért az intézkedéséért! Lehetővé tette ezáltal a lelkivezetést, az igazi lelkipásztorkodást. „A reformáció – mondja Pestalozzi, a protestáns pásztor – szétszakította a fonalat a nép s lelki igazgatója között. Tagadhatatlan, hogy a lelkek kormányzásának lényeges feltétele, vagyis az, hogy a lelkész minden egyes reábízott lelket ismerjen, a gyónás kiküszöbölése miatt napról-napra mindinkább elenyészik. A protestáns tartományokban a hajdani pap tudákosan értekező erkölcstanárrá változott.” Hasonlóképpen nyilatkozik Kirchof, a protestáns tudós is: „A lelkész – mondja ez – csak a fülgyónás útján lehet az, aminek magasztos hivatása folytán lennie kell: a lelkek tanácsadója, vezére, pártfogója minden lelki ügyben. És csak ezáltal szerezhet tekintélyt, befolyást, mely őt, mint Isten helytartóját megilleti”. – Mennyire igazuk van! De meg magára a bűnösre is mérhetetlen jótétemény, hogy ember a gyóntatója. Vajon jobban szeretnél‑e angyalnak gyónni? Angyalnak, aki testi-lelki törékenységedet tapasztalásból nem ismeri? Nem lesz‑e irgalmasabb, megértőbb az az ember, akit, ha talán Isten kegyelme megőrizett is azoktól a bukásoktól, melyekről te magad vádolod, de legalább tapasztalta magában a nehézségeket, melyek mások vétkeit előtte nagyon is érthetőkké teszik s őt részvétre hangolják?

„A gyónás megalázza a férfiút!”

Soha! A férfiút, igen, megalázza a bűn, a vallástalanság, erkölcstelenség, kötelességmulasztás, hűtelenség, az esküszegés s minden elpártolás Istentől. De ha az a férfiú beismeri tévedését s bánatosan borul Isten földi helyettese elé s azt mondja: „Atyám, én vétkeztem, de nem akarok a vétek fertőjében megmaradni; én felkelek s ezentúl más emberré akarok lenni”: ez nem alázza meg, hanem felmagasztalja a férfit. „Férfiú térdelt egyszer gyóntatószékemhez – beszéli egy püspök. – A világ azt kiáltotta reá, hogy gazember. Én pedig, mikor láttam őt könnyeiben megújhodni s felkelt a gyónás után, magam szerettem volna lábaihoz borulni. Azt mondottam magamban: ez valóságos szent!” A világ nem tud megbocsátani; előtte az egyszeri becsületvesztés … végleges. Isten, ki a gyónásban kegyelmével újjáteremt, visszaadja az igazi becsületet s ezzel megdicsőíti azt, kit előbb a bűn meggyalázott, megbecstelenített.

A gyónási pecsét

Nagy biztonságot s bátorságot ad a bűnösöknek az őszinte bűnvallomásra az az isteni s egyházi jogon alapuló feltétlen és semmi kivitelt nem ismerő titoktartás, melyre a gyóntatóatya kötelezve van. Fenséges vonás ez az Egyház szépséges arcán, melyet csupán Isten adhatott reá s csupán Isten mindenható keze őrizhet meg sérthetetlen épségben. Valóban csodálatos, vagy – mondjuk inkább – csodás egy titoktartás ez!

Vannak elaggott papok, kik már – mint a többi emberek ilyen korban – második gyermekkorukat élik. Múltjuk végeszakadatlan elbeszélésével untatják hallgatóikat: de a hallott gyónások említésébe sohasem tévednek.

Vannak papok, kik megőrülnek. Ez a betegség felkavar minden benyomást, minden képzetet. Honnan van, hogy a gyónásban hallottakat soha szóba nem hozzák?

Vannak bukott papok, kik megtagadják hitüket s annál mélyebbre süllyednek, minél magasabban állottak. Gyűlölik az Egyházat kiolthatatlan gyűlölettel. Hogyan árthatnának inkább neki, mintha szemefényét, a gyónási titkot, megbolygatják? De ezt még soha egyik sem tette meg. Meglepő volt ez főleg a reformáció keletkezésének s a francia forradalomnak idején. „Sajátságosan bámulatos, talán csodálatos is – állítja Créqui marquisnő –, hogy a francia forradalom annyi bűnténye között sohasem hallottuk, hogy valamelyik hitehagyott pap a gyónási pecsétet megtörte volna.” Ugyancsak efelett csodálkozik Marmontel is: „Hogyan történt, hogy a forradalom alatt, a köztársasági elvektől elhódított annyi rajongó fiatalember között, annyi kém és áruló között, kik előtt – mint tudjuk – nem volt sérthetetlen semmi; kik előtt nem volt szent a barátság, a hála, nem maga a természet, nem a vérség köteléke és csupán valami ürügy kellett, hogy lenyúzzák és kivégezzék a papokat, miként történt – mondom –, hogy papot, ki a gyónás titkát elárulta volna, nem adott fel senki? Ilyenről nem hallott a zsarnok forradalom egyik törvényszéke sem”.

De ha akadna is oly szerencsétlen elvetemült, ki erre a merényletre rászánná magát, a Gondviselés meg fogja találni a módját, hogy e gonosz szándékot meghiúsítsa s nem fogja tűrni, hogy a gyónási titokban való feltétlen hit az emberiség lelkében megrendüljön.

Bizonyos aposztata, kiközösített pap a chilei Santiagóban közhírré tette, hogy az ottani Liriko színházban 1905. március 18-án a gyónási titokról fog előadást tartani. A kíváncsi, léha tömeg csak úgy özönlött, hogy meghallgassa az érdekfeszítő leleplezéseket. Ámde abban a pillanatban, midőn a hitehagyott beszélni kezd, óriási robaj s nyomban utána rémes sikoltozás támad. A tribünök recsegve-ropogva omlottak össze, 600 embert temetve maguk alá. Öten meghaltak s 45 súlyosan megsebesült, így aztán az előadásból nem lett semmi. (Argentinischer Volksfreund, 1905. márc. 23., 12. szám. Annak idején magyar újságban is olvastuk az esetet.)

Ellenben hány s hány katolikus pap adta oda inkább hőslelkűen szabadságát, vagyonát, életét, semhogy feltörje a gyónási titok szent pecsétjét. És mi hisszük, hogy Isten kegyelmével valamennyi ugyanezt tenné, ha a helyzet erre kényszerítené.

A gyónási titok vértanúja pl. Nepomuki Szent János, akit 1393-ban IV. Vencel király a Moldvába vettetett, mert semmi áron sem akarta elárulni a királynő gyónását. Midőn 1719-ben a boldoggáavatási ügyben kiküldött püspökökből, papokból, orvosokból, egyetemi tanárokból álló bizottság sírját felnyittatta, porladó tetemei között egyedül a titoktartó nyelvet találta épnek, pirosnak, vértől duzzadónak, szinte elevennek. A csodát a jelenlevő, mintegy 100 tanú eskü alatt is kész volt igazolni, közöttük több kőműves, kovács, lakatos és egyéb mesterember, kiknek szolgálatát a sírbontásnál s koporsónyitásnál felhasználták.

Vérével pecsételte meg a gyónási titoktartást Boldog Sarkandez János, Lobkowitz herceg, morva tartományfőnök lelkiatyja, akiből a forradalmárok a legkegyetlenebb kínzás által sem tudták kivenni, amit a gyónásból tudott. 1620. márc. 17-én esett áldozatul papi kötelességének.

1894-ben Baltimore-ban a törvényszék 10 évi börtönre ítélte el Lurtz nevű katolikus papot, minthogy állítólag egyik haldokló bankártól a végső szentségek kiszolgáltatása alkalmával értékpapírokat lopott. A pap ugyan váltig hirdette ártatlanságát, ámde ellene bizonyítottak az értékpapírok, melyeket nála megtaláltak s amelyekről nem tudott vagy nem akart semmiféle magyarázatot adni. Két év múlva a bankár jegyzeteiből kitudódott, hogy az illető értékpapírokat maga a bankár bízta a papra, hogy azokat jogos tulajdonosaiknak visszatérítse. Erre a törvényszék mély sajnálatának kifejezése mellett adta vissza a szegény áldozatnak szabadságát s a világ előtt meghurcolt becsületét.

A Marseille melletti Aix fürdőhelyen történt, hogy bizonyos gazdag úrhölgy 12.000 frankot hozott Demolin plébánoshoz, hogy azt kórházépítésre fordítsa. Kloser sekrestyés, ki a dologról már valamiképpen értesült, lesben várta a nemesszívű jótevőt a plébánialak lépcsőinél, nagy konyhakéssel leszúrta s az összeget elrabolta. Erre nyomban a plébánoshoz sietett, meggyónt neki s a kést annak ajtaja körül valahol elrejtette. Minden körülmény, nevezetesen a hamarosan előkerült véres kés, a plébános bűnössége mellett bizonyított, aki nem tett egyebet, mint azt, hogy magát egyszerűen ártatlannak vallotta. Halálra ítélték, amely ítéletet kegyelemképpen életfogytig tartó kényszermunkára változtattak át. Már hónapok óta sínylődött, mint fegyenc, a gyónási titok e hőse a dél-amerikai Cayenne egyik bányájában, midőn végre ütött számára a megváltás órája. A sekrestyést lelkiismerete kínjai arra kényszerítették, hogy magát önként a törvényszéknek följelentse. (Lásd bővebben The Indo-European Correspondence 1892. febr. 10. – Az esetet Spillmann jezsuita, kitűnő regényíró (†1905) is feldolgozta „A gyónási titok áldozata” rímű érdekfeszítő elbeszélésében.)

Mire kötelez az isteni jog?

Jóllehet Jézus Krisztus Egyházára bízta, hogy a malaszt forrásait, a szentségeket őrizze, kezelje, kiszolgáltatásuk s felvételük körülményeit szabályozza, ámde kétségtelen az is, hogy azok lényegével, természetével szorosan összefüggő intézkedéseket magának tartotta fenn s az ide vágó törvények egyenesen s közvetlenül tőle erednek.

Ilyen törvény a gyónás feltétlen szükségessége minden emberre nézve, ki a keresztség után halálos bűnbe esett. A bukott lélek gyónás nélkül, illetőleg a gyónástól függetlenül lelki halottaiból fel nem támadhat.

Midőn ugyanis Urunk apostolait s azok utódjait a megkeresztelt emberiség bíráivá rendeli s kijelenti: „Akinek megbocsátjátok bűneiket, megbocsáttatnak nekik és akiknek megtartjátok (= nem bocsátjátok meg), meg vannak tartva” (Jn 20,23), semmiképpen sem hagyta a bűnösök kénye-kedvére, hogy ízlésük szerint meggyónjanak avagy sem, ahogy ezt a protestantizmus értelmezi.

A gyónás – isteni törvény folytán – éppen oly szükséges a halálos bűnbe esett kereszténynek, mint a szent keresztség az olyannak, ki abban még nem részesült. Nélkülük nem nyílik meg számunkra a mennyek országának kapuja.

Igaz ugyan, hogy mind a kettőt – a keresztséget csakúgy, mint a gyónást – pótolhatja a tökéletes istenszeretet, illetőleg az ezzel egylényegű tökéletes bánat, de csakis azért, mert ez az indulat már természeténél fogva magába zárja a szándékot, a vágyat Istennek kedves, szent akaratát mindenben teljesíteni s így az Istentől parancsolt szentségekhez is járulni, amint ez lehetségessé válik.

Ez a vágy, ez a szándék öntudatosan megvan a katolikusban, öntudatlanul él a protestánsban valahányszor súlyos bűn elkövetése után Isten kegyelmével tökéletes bánatot ébreszt magában.

Az ilyenek tehát gyónás nélkül, de nem a gyónástól függetlenül kapják meg a bűnbocsánatot. Mondhatnók: csakis vágy-gyónás által üdvözülnek, amennyiben őket akár külső körülmény, pl. hirtelen halál, akár belső lehetetlenség, mint pl. a hibájukon kívüli tudatlanság a szentség felvételében akadályozza.

A szoros értelemben vett isteni törvény minket gyónásra csak akkor kötelez:

a) ha ez reánk nézve feltétlenül szükséges. Ily eset áll be a súlyos bűnben levő keresztényre, ha élete komoly veszélyben forog. És tényleg még a kevésbé vallásos keblekből is ki szokott ilyenkor törni a sikoly az utolsó mentődeszka, a gyónás után. Gyónni akarnak! És rettentő kegyetlenség s embertelenség ettől az utolsó s legszükségesebb kegyelemtől akár a rablógyilkost is megfosztani, ha azt elfogadni hajlandó. Mint ítéljünk tehát azokról, kik csupán könnyelműségből s emberi félelemből avagy szívtelen kíméletességből családtagjaikat szentség nélkül engedik kimúlni?!

b) Szükségesnek kell állítanunk továbbá a gyónást – már csak szorosan vett isteni törvény folytán is – a halálos bűnbe esettekre nézve többször az életben.

Mert ki merné állítani, hogy megfelel az olyan egyén emberi s keresztényi kötelességének, aki élete nagyrészét Isten kegyelmén kívül tölti; aki a földi lét legfőbb javait: a jócselekedeteket, szenvedéseket s az érdemszerzés egyéb módjait jórészt eltékozolja. Ezek ugyanis csak akkor számíthatnak mennyei jutalomra, ha a kegyelem állapotában hajtjuk végre, illetőleg viseljük azokat.

c) Isteni jogon gyónnunk kell végül akkor is, ha más oly szentséghez járulunk, amely a kegyelem állapotát már feltételezi[13] s mi ezt csakis a gyónás által tudjuk visszanyerni; avagy oly súlyos kísértésben forgunk, amelyben – tapasztalatunk szerint – egyedül a gyónás segít s óv meg az elbukástól.

Mire kötelez az Egyház?

Amit Krisztus Urunk lényegében, nagy vonásaiban megadott, az Egyház joga s kötelessége a hívek szükséglete s java szerint részletekben megállapítani.

Az Üdvözítő már magával a szentség alapításával elrendelte, hogy a végső szükség idején s bizonyára többször az életben meggyónjunk. Most már az Egyház hivatása ezt a „többszört” közelebbről meghatározni. És az Egyház, mint láttuk, az évi egyszeri gyónást tette feltétlenül kötelezővé: „Bűneidet minden esztendőben meggyónjad…”

A törvény tiszta megértetése céljából a következő felmerülő kérdésekre kell feleletet adnunk.

a) Hogyan kell az évet számítanunk?

Az Egyház tudósai ebben eltérő véleményen vannak. Pl. Lugo a polgári évet tartja irányadónak, Suarez nézete szerint húsvéttól húsvétig kell azt számítani. A törvény e pontban kétséges lévén elméletben akármelyik vélemény követhető. A gyakorlatban azonban a húsvéti szentáldozás miatt, melynek ideje szigorúan meg van határolva, a gyónásnak is rendszerint húsvét táján kell megtörténnie, hogy így a méltó szentáldozás lehetővé váljon.

b) Kiket kötelez a törvény?

A törvény alá esnek mindazok a keresztények, kik eszüket használni tudják s így súlyosan vétkezhetnek. Ez a kor rendesen a 7-ik életév körül kezdődik. Ha azonban kivételes esetekben a gyermek esze előbb megérik s így a jót a rossztól már korábban meg tudja különböztetni, a hazugságban, engedetlenségben, szemérmetlenségben rejlő gonoszságot fel tudja ismerni, akkor a 7-ik év előtt is a szentgyónáshoz bocsájtandó. Mindenesetre, még kétséges esetben is, meg kell ezt tenni, ha a gyermek életveszélyben forog.

Gyónni azonban szoros értelemben csak az tartozik, aki az év folyamán halálos bűnbe esett. Minthogy ugyanis a bocsánatos bűnök meggyónása szabadságunkra van hagyva, azért, aki az egész év folyamán súlyos vétket el nem követett, az évi gyónásra szigorúan nincs kötelezve s nem vétkeznék, ha azt elmulasztja. (Nem így áll a dolog a húsvéti szentáldozással!) Ámde, hol az a fehér holló, aki gyakori gyónás nélkül éven át a nagy vétektől ment marad?!

c) Mily bűn alatt kötelez a törvény?

Ez az egyháztörvény is, kétségkívül súlyos bűn terhe alatt kötelez. Miért is a szentgyónásban az is bevallandó, hogy valaki az évi gyónását (s húsvéti áldozását) hányszor mulasztotta el. Ezzel ugyanis külön egyházi törvényt sértett s így külön bűnnel terhelte lelkét.

d) Elég‑e a szentségtörő gyónás is?

Bizonyára nem. Aki tehát őszinteség, bánat vagy erős fogadás híján rosszul gyónt, nemcsak Istent bántotta meg súlyosan szentségtörése által, hanem az Egyház törvényének sem tett eleget.

e) Kinél kell gyónnunk?

Bármely gyóntatásra felhatalmazott római vagy görög katolikus papnál meggyónhatunk s nem vagyunk többé kötelesek, mint hajdanában, évi, hivatalos gyónásunkat tulajdon lelkipásztorunknál elvégezni.

Végül még megjegyezzük, hogy aki évi gyónását elmulasztotta, távolról sincs feljogosítva, most már a következő húsvétra várakozni, hanem mulasztását mielőbb kell pótolnia. Ezzel a gyónással aztán az illető gyónó folyó évi kötelezettségének is eleget tett.

B) A húsvéti szentáldozás

Isteni alapítás

Az Egyház különös szeretettel alkalmazza tabernákulumain, miseruháin dísznek, szimbólumnak a pelikán madarat, mely csőrével feltépve keblét, az onnan alácsurgó vérrel táplálja kicsinyeit. A magyarázatot ehhez az ősrégi pelikán rege adja meg…

Élt az északi jegestenger vidékein valaha, réges régen nagy hófehér madár: a pelikán. Fészkét a tengerpart egyik sziklájára rakta, puha pihével bélelte és fiókáival népesítette be. Napestig járta a tengereket, halászgatott, hogy táplálja övéit. Éjjente pedig s valahányszor a viharok dúltak, fészkén ült, hogy melengesse kicsinyeit. Sokszor órákon át küzdött a rabló madarak ellen, hogy kis családját védelmezze.

Történt azonban, hogy szokatlanul hideg tél köszöntött be, valóságos jéghegyek torlódtak össze a tengeren; a víz beállott s széltében-hosszában vastag jégpáncél borítá. A pelikán erre befedi kicsinyeit, szárnyra kel, a végtelen tengereknek veszi útját, hogy szabad vízre s így táplálékra akadjon. De bárminő messze repült is, a vizet mindenütt keményen befagyva találta. Étlen s élelem nélkül szomorúan tér meg fészkére. Fiókái már messziről, siránkozva nyújtották eléje fejecskéjüket. A kétségbeesett anya most csőrével, mint nagy fejszével akarja a jeget feltörni – de sikertelenül –, jóllehet pirosra festi tulajdon vérével a jég sima tükrét… Metsző szél süvít a tengeren s az anyamadár szomorúan, éhségtől gyötrötten ül fészkén. Reggel újra megpróbálkozik, megint csak útra kél, de zsákmány nélkül tér vissza. Fiókái már szinte aléltek az éhségtől. Erre utolsó mentőgondolata támad, amely csak anyának juthat eszébe. Keblén sebet ejt s a szürenkező vért kicsinyei elé tartja. Ezek boldogan szürcsölik a meleg, éltető italt s közben észre sem veszik, hogy anyjuk a fájdalomban meg-megrázkódik. Midőn megéheznek, megint csak inni kérnek, nem is ügyelve arra, hogy anyjuk szeme már megtörött s bágyadtan horgasztja fejét keblére. De azért megkönyörül a kis éhezőkön s hegedező sebét újra feltöri. Beköszönt az éj, tombol a vihar s a madárkák boldogan pihennek a meleg fészekben. Reggel megint enni kérnek. Az anya azonban nem mozdul, nem akar felébredni. Teste kihűlt, a seb vért nem ad többé. Elaludt örökre. Erre a fiókák anyjuk testét kezdik csipkedni, fogyasztani s rajta fölnövekednek. Időközben meleg szellők kezdenek lengedezni, a jég felolvad s a szárnyra kelt madarak már maguk tudják megszerezni táplálékukat, anyjukat pedig el is felejtik … Így a rege.

Szép jelképe a pelikán madár az oltáriszentségi Jézusnak, akit éppen ezért a nagy Aquinói Szent Tamás megható költeményében „kegyes Pelikánnak” nevez.

Ő is eljött a világ jeges tengerére. Megrakta fészkét, az Egyházat mint sziklán, Szent Péteren. Ebbe a fészekbe helyez minket, mint fiókáit a szent keresztség által, mely istenfiakká szül bennünket. Óv s dédelget minket az Úr, sőt, hogy a halál ne ártson, felveri kezét, lábát s szívét és ételül, italul adja testét-vérét: „Aki eszi az én testemet és issza az én véremet, örök élete vagyon”. (Jn 6,55)

Az isteni Pelikán drágalátos testét s vérét az utolsó vacsorán hagyományozta az emberiségnek. Azon az estén, melyen búcsúzóját ünneplé kedves tanítványaitól s az egész világtól. Mikor az emberi nem őt magából kivetni készül, ő forró szerelemmel öleli, karolja azt át, mikor emlékét is ki akarják törölni, ő örök emléket állít magának.

„Vevén a kenyeret, hálát ada és megszegé és nekik adá, mondván: Ez az én testem, mely érettetek adatik.” „Hasonlóképpen a kelyhet is, miután vacsorált, mondván: Ez a kehely az újszövetség az én véremben, mely érettetek kiontatik.” „Ezt cselekedjetek az én emlékezetemre.” (Lk 22,19.20)

A búcsúzó Üdvözítő tehát emléket állít magának. Nagyon jól tudta ugyanis, hogy minő kegyetlen hatalom bennünk a feledés. Míg együtt vagyunk s látjuk egymást, gondolunk egymásra, talán szeretjük is egymást. De amint az idő s távolság közénk s közéjük veti a feledés bús fátyolát, szétfoszlik emlékünk mint a köd, mint az álom.

Azért Jézus – Szíve sugallatát követve – mindenható erejét veti latba, hogy a feledés hatalmát legyőzze s őt el ne feledjék. Ámde minő emléket állíthatott magának az örök szeretet, aki egyúttal mindenható is?

És minő emléket állítanál te, ha ott a halálos ágyon búcsúzó szeretteid erre kérnének? Adja meg reá szíved a feleletet. Nemde a szíved azt súgja: „Ó, ha én mindenható volnék, mint Jézus, akkor én egyszerűen nem mennék el. Vagy ha mégis fontos okokból láthatóan távoznom kellene, láthatatlan módon maradnék azokkal, kiket szeretek”. Így van! Ez az igazság!

A búcsúzó mindenható szeretet önmagát hagyhatta csak emlékbe: „Íme, én veletek vagyok mindennap világ végezetéig”. (Mt 28,20)

Íme ez az Oltáriszentség. Az Úr Jézus Krisztus benne igazán, elevenen, személyesen, valóságosan s lényegesen jelen van. Ott van tehát Istenségével, emberségével, lelkével, testével, szívével. Alapította pedig az Úr ezt a legfönségesebb szentséget, minden kegyelmek állandóan nyílt forrását azért: 1. hogy szent testével és vérével mindig közöttünk maradjon; 2. hogy a szentmisében érettünk feláldozza magát; 3. hogy a szentáldozásban lelkünk tápláléka legyen.

Minket e helyütt csak ez a legutóbbi érdekel.

A szentáldozás célja

Vannak fényes, királyi asztalok, ahová a házigazda nagy méltósága miatt csak nagy tisztelettel ülünk le. Vannak családi, baráti asztalok, melyeket a meghitt, bizalmas szeretet áraszt el kellemmel. És van asztal, melyhez összetett kézzel, lesütött szemmel, hittől, szeretettől dobogó szívvel közeledünk, amelyhez nem úgy ülünk, hanem úgy térdelünk. És mikor távozunk tőle, Egyházunk csodálkozástól szinte elragadottan felkiált: „O sacrum convivium!… „Ó, szent vendégség, melyben Krisztust vesszük, ünnepeljük szenvedésének emlékét, lelkünk kegyelemmel telik el s a jövendő megdicsőülésünk zálogát fogadjuk.” Ez a szentáldozás. Jézus Krisztus testének s vérének valóságos vétele lelkünk táplálására.

Mert minden teremtett élet csak úgy maradhat fenn, ha táplálkozik. Anyagi, testi életünket anyagi táplálék tartja fenn; szellemi életünket az igazság táplálja. Ámde van bennünk még harmadik élet is, a malaszt élete, melyet a szent keresztségben olt belénk Isten, mely által vele rokonságba lépünk, fogadott gyermekei s az ég örökösei leszünk. Ennek az életnek is táplálék kell. Isten körültekint a nagy mindenségben, keres ételt, mely ezt az életet fenntartsa, gyarapítsa, növessze. És íme méltót, alkalmasat ehhez az isteni élethez egyebet nem talál, hanem csakis önmagát.

Igen, a szentáldozás első s legfőbb célja, hogy fenntartsa s fejlessze, gyarapítsa bennünk a megszentelő malasztot, vagyis azt a titkos, természetfeletti életet, mely át meg áthatva lelkünk állagát, azt kifejezhetetlenül széppé, fényessé, ragyogóvá s Isten előtt kedvessé teszi; megadja a lehetőséget, hogy örök jutalmat érdemeljünk s egykor belépjünk az égbe Isten boldogító színelátását élvezni. Viszont, ha a megszentelő malasztot súlyos bűnnel elvesztjük, lelkünk ördőgileg rúttá, kiszáradt, terméketlen fává válik, mely méltó, hogy kivágják s az örök tűzre vessék. A szentáldozás isteni tápláléka óv bennünket ettől a lelki haláltól, a halálos bűntől s a kisebb sérüléseket, a bocsánatos hibákat magával a szeretet kigyulladt hevével gyógyítgatja. Csökkenti továbbá a szentáldozás rosszra való hajlamainkat, kedvet s erőt ad a jóra. Végre záloga egykori dicső feltámadásunknak, melyre Jézus Krisztus feltámadott dicső testének élvezete különös jogcímet ad.

Mindezek a hatások főleg akkor érvényesülnek bennünk, ha magunk is közreműködünk, nevezetesen, ha ezt az isteni táplálékot elég gyakran s jó előkészülettel élvezzük. „Isten ugyanis – Szent Ágoston bölcs igéje szerint – téged nélküled teremtett, de nélküled nem fog üdvözíteni.”

A szentáldozás gyümölcsei

Már a katakombák Egyházában honnan merítette az őskereszténység azt az oroszláni erőt, mellyel nemcsak bátran, de szívesen szenvedett Krisztusért vértanúhalált? A szentáldozás nevelte a Szent Sebestyéneket, Pongrácokat, Ágneseket, kikről Wiseman bíboros (1802–1865) oly mesteri tollal ír a Fabiolában; aztán Tarsiciust, a szent klerikust, ki örvendező, derült arccal tett vértanúságot keblén a szentségi Jézussal.

Majd előjővén a katakombákból, az isteni Eucharistia, megindul diadalútjára a keresztény világban.

Civilizálja a népeket. Lelkesíti, erősíti a misszionáriust s a nyomában dolgozó szegény, gyenge apácát az önfeláldozásra a térítés nagy munkájában.

És a szilaj, vad népek esznek Krisztus testéből, isznak véréből s az isteni szeretet lángjára gyúlnak, hozzálátnak megépíteni emberfeletti erővel s áldozattal a fenséges székesegyházakat, dómokat, hálából az Oltáriszentség iránt. „De mire is volnának a legszebb templomok, az Eucharistia, a szent asztal nélkül? … Minek hatolna be a napsugár a templomok színes üvegein, minek reszketne aranyon, ezüstön, minek sziporkáznék ércen, drágakövön, minek pislogna az örök mécses titokzatos fényben, ha az isteni Pelikán elhagyta volna a földet s ha a népek nem éreznék, hogy minden erejük, hatalmuk, boldogságuk és reményük az Oltáriszentségből, nevezetesen a szentáldozásból árad.” (Prohászka O. után.)

A szentáldozás adta a világnak a nagy keresztény hősöket, fejedelmeket, államférfiakat. Gondoljunk Szent István s Szent László királyunkra, kik minden erejüket megfeszítik, hogy az oltáriszentségi Üdvözítőnek méltó hajlékokat emeljenek s kultuszt teremtsenek. Gondoljunk Habsburg Rudolfra, ez lovát engedte át az Eucharistiát hordozó papnak, amint ezt Schiller is szépen megénekelte.

Hunyadi Jánosunk (†1456. aug. 11.) halálos ágyán sem tartotta magát méltónak, hogy az Úr Jézus hozzá jöjjön. Azért elviteti magát Szűz Mária szentélyébe, hogy ott fogadja Kapisztrán Szent János kezéből a szent útravalót. Sobieski János lengyel király, aki 1682-ben a Kahlenbergen Kara Musztafa 300 ezernyi seregét szétverve Bécset felszabadította s ezzel Magyarország felszabadítására a török járom alól az első hatalmas lökést megadta, győzedelmes csatái előtt szentmisét hallgatott, a miséző papnak szolgált s megáldozott. Savoyai Jenőről (†1736) ki oly fényes betűkkel írta be nevét a magyar múltba, hasonló megható példákat örökített meg a történelem.

Az ír O’Connel (1775–1847), a német Mallinckrodt (1821–1874), Garcia Moreno Ekvádor vértanú elnöke (1821–1875), mindmegannyi kiváló politikus s államférfi nevezetesebb ténykedésük, szereplésük előtt megáldoztak, De Sonis francia generális naponkint áldozott s az utca porában is letérdelt, ha az Oltáriszentséget a beteghez vitték.

Mindez a szentáldozásnak néhány szembetűnőbb gyümölcse, diadala. De hányat arat nap-nap után, tán még a felsoroltaknál is dicsőbbet a lelkek mélyén, ki a megmondhatója? Hány verítékező családapa, anya, munkás, beteg, szenvedő, ifjú, leány s gyermek kap belőle erőt, bátorságot, kitartást saját nehézségeinek leküzdésére; hányat segít győzelemre és üdvösségre?! Azt majd csak az utolsó ítélet nagy világünnepe fogja nyilvánosságra hozni.

Ellenvetés[14]

„Mennék én áldozni, csak ne volna hitem oly gyenge s ingatag.” Erre csak annyit felelek, hogy az Oltáriszentség titkában könnyebb hinni, mint nem hinni.

a) A Szentírás világosan tanítja. A négy evangélista Szent Pállal egyetemben tanúságot tesz mellette. És te szembe mernél velük szállani?

b) Egyházunk kezdettől fogva hirdeti, hogy az Oltáriszentségben Jézus Krisztus igazán valóságosan s lényegesen jelen van. Ez az egyik alapdogmája. Kizárja kebeléből s pokollal fenyegeti azt, ki ebben szándékosan kételkedik vagy ezt tagadja. És te többet akarsz tudni, mint Krisztus tévmentes Egyháza?

c) Isten a századok folyamán sok s kétségbevonhatatlan csodával dicsőítette meg az Oltáriszentséget. Manap is Lourdes-ban számos gyógyíthatatlan beteg kapja vissza hirtelen egészségét, éppen akkor, midőn az Oltáriszentséggel megáldják. És Isten csalna minket?

De tegyük fel, hogy Jézus Krisztus nem volna jelen az Oltáriszentségben. Mi következnék ebből?

a) Akkor tévedett az Egyház, rút bálványimádásba süllyedt. Nem érdemel hitelt. El kell azt hagynunk!

b) Tévedett az Egyház, mely Szent Pál szerint az igazság oszlopa és erőssége. Tévedett az Egyház, melynek feje a római pápa, kinek Szent Péterben megígérte Krisztus, hogy rajta, mint kőszálon építi Egyházát, melyen a pokol kapui, vagyis semmi tévely sem fog soha erőt venni. Más szóval megcsalt minket Krisztus, ígérete ellenére elhagyott bennünket. Tehát akkor nem Isten!

Ám, ha Krisztus nem Isten, hogyan művelt annyi kézzelfogható csodát? Hogyan emelte ki a régi világot sarkaiból éppen ennek a szent eledelnek élvezése által? Mert csakugyan a szentáldozás által változott át a romlott pogány világ hősi, dicső keresztény néppé, mely ezrivel termelte a szüzesség liliomait, a vértanúság rózsáit. És hidd el nekem: manapság is, ahol eszik e kenyeret, ott vannak apostoli buzgó lelkek, ott vannak misszionáriusok, szerzetesek s szerzetesnők százezrei, kik lángoló szeretetből Isten s a halhatatlan lelkek iránt mindent feláldoznak. Ahol nem eszik e kenyeret, ha vannak is becsületes emberek, de szentek nincsenek. És mindez bálványimádáson, tévedésen, nagy világcsaláson alapulna? Valóban az Oltáriszentség titkában könnyebb hinni, mint nem hinni!

Mire kötelez az isteni jog?

Midőn az Úr Jézus kijelenti: Bizony, bizony mondom nektek: „Ha nem eszitek az ember fia testét és nem isszátok az ő vérét, nem leszen élet tibennetek” (Jn 6,54), ezzel a szentáldozást mint az üdv szükséges eszközét jelölte meg, de egyben isteni parancsot adott, hogy azt élvezzük, így fogta fel s értelmezte azt mindig a katolikus Egyház.

Midőn azonban a szentáldozást szükséges eszköznek állítjuk, ezt csupán tágabb, erkölcsi értelemben kell vennünk. Tévedne azért pl. az, aki a szentáldozást is éppen oly nélkülözhetetlennek tartaná, mint aminő szükséges a szent keresztség vagy a szentgyónás azokra nézve, kik halálos bűnbe estek. Tévedne, aki még a kisdedek lelkét is féltené szentáldozás nélkül, avagy hivatkozva az Úr Jézus fennidézett igéire, még nagypénteken is áldozni akarna, nehogy elkárhozzék.

Az igazság ezzel szemben az, hogy az Oltáriszentség a természetfeletti, lelki élet normális tápláléka, a megszentelő malaszt fenntartásának rendes eszköze lévén, nélküle mi, felnőtt, ezernyi lelki veszélynek kitett emberek alig-alig érhetnénk örök célunkhoz.

Isteni jog alapján tehát éltünk folyamán ehhez a mennyei asztalhoz kell járulnunk többszörösen. Nevezetesen meg kell áldoznunk, ha életünket bármily okból közeli veszély fenyegeti. Áldoznunk kell továbbá, ha oly lelki állapotban tapasztaljuk magunkat, hogy erre az isteni erőforrásra feltétlenül szükségünk van a heves kísértések legyőzésére.

A közeli életveszély isteni jogon felment attól a kötelezettségtől is, hogy éhgyomorral áldozzunk.

Midőn dicsőült IV. Károly királyunkat ellenségeinek kiszolgáltatták, Tihanyból távozása előtt, jóllehet este volt már, a szentáldozást kérte, minthogy életét veszélyben érezte. A háború folyamán a frontra készülő katonáinkat is szükség esetén a nap bármely szakában megáldoztattuk, minthogy erre isteni törvény alapján az életveszély folytán joguk volt.

Jegyzet. Azoknak a betegeknek is, kik már egy hónapon át betegen feküsznek és nincs remény, hogy hamarosan felgyógyuljanak – ha nem halálos betegek is – a gyóntató megengedheti, hogy hetenkint egyszer vagy kétszer áldozzanak, habár az áldozás előtt folyadék alakban valamit vettek magukhoz (pl. levest, kávét, teát). (858. kánon. 2.) A halálos betegek akárhányszor megáldozhatnak, bár nincsenek éhommal. Ha valaki más esetekben sem volna képes éhommal áldozni, plébánosa, lelkiatyja által felmentést kérhet a Szentszéktől a szentségi böjt alól. A kérvényt ilyenkor a „Sacra Congregatio de disciplina Sacramentorum”-hoz kell intézni. Sőt a húsvéti, kötelező szentáldozást minden felmentés nélkül is ki lehet szolgáltatni olyannak, aki azt éhommal fogadni nem képes. Ezt a nézetet vallják az Egyház legtekintélyesebb erkölcstani írói, mint Berardi, Gasparri, D’Annibale, Genieot, Lehmkuhl, Gennari és Noldin, akiket nyugodt lelkiismerettel követhetünk.

Egy vagy két szín alatt?

Megérintjük itt a kérdést, mely az Egyház történetében hatalmas hullámokat vert: eleget teszünk‑e az isteni törvénynek, ha csak egy, ti. kenyér szín alatt áldozunk.

1404-ben drezdai Péter tanító volt az első, aki hirdette, hogy a szentáldozás isteni törvény szerint két szín alatt kötelező s nagy igazságtalanság történik a laikus világgal, midőn azt tőle megtagadják.

Husz János (1369–1415. VIII. 6.) eretnekvezér hívei kapva kaptak ezen az eszmén, mely alkalmasnak látszott, hogy a Rómától való szakadást még inkább elmélyítse. Misa Jakab gyújtó prédikációi hallatlan mérvben fokozták ezt a mozgalmat, mely magát „kelyhesnek” vagy „utraquistának” (két-színesnek) nevezé. Ziska cseh népvezér 300 asztalt állíttat fel, hogy a kétszín alatt áldozni kívánó nép igényét kielégítse.

A konstanzi zsinat 1415-ben eretneknek bélyegezte ezt a makacs követelődzést, minthogy valóban az Oltáriszentségről való téves felfogáson alapult. Ez adta meg a lökést a huszita-háborúkra, melyek oly véres betűkkel vannak megörökítve a történelem lapjain.[15] Sőt katolikus országokat is megszállott a vágy a kétszín alatti áldozás után olyannyira, hogy I. Ferdinánd császár s király és IX. Károly, a franciák fejedelme – a nyomásnak engedve – előterjesztést is tettek ez irányban a tridenti szent zsinatnak.

Az egybegyűlt atyák azonban ebben a zűrzavarban is megőrizték fenséges nyugalmukat s higgadt méltósággal adták elő az Egyház örök, elévülhetetlen tanítását. Kifejtették, hogy jóllehet az Úr Jézus az utolsó vacsorán e szentséget két szín alatt alapította (ti. a szentmiseáldozat miatt, amely Jézus Krisztus kereszthalálának, teste-vére szétválasztásának titokzatos megújítása), de ebből korántsem következik, hogy elrendelte a két szín alatti áldozást. Ugyanis ugyanaz az Úr Jézus e szentségről beszélve gyakrabban maga is csak az egyik színt emlegeti, midőn pl. azt mondja: „Ha valaki e kenyérből eszik, örökké él” és „a kenyér, melyet én adandó vagyok, az én testem a világ életéért”. (Jn 6,52)

Hogy pedig az Egyház az ősi hagyományra támaszkodva miért ragaszkodik az egy szín alatti áldoztatáshoz s miért nem szolgáltatja azt ki a borszín alatt is, a tridenti káté szerint a következő okokra vihető vissza: A borszín nehezen kezelhető. Főleg tömegek áldoztatásánál könnyen fennforog a kiöntés, a tiszteletlenség veszélye. A betegek számára eltéve, hamar romlásnak indul. Igen sokan a bornak ízét, sőt szagát sem tűrhetik. Némely vidéken borhoz nagy-nehezen juthatni. De a legfőbb ok az, hogy az egy szín alatti áldoztatással állandóan cáfolva legyen az az eretnek tan, mely az egész Krisztus jelenlétét úgy az egyik, mint a másik szín alatt tagadja s azt állítja, hogy a kenyérszín alatt csak vértelen testet kapunk, a borszín alatt pedig pusztán csak vért. Hozzátehetjük mindezekhez, hogy számtalanokat visszatartana főleg a gyakori szentáldozástól az undor s a betegségektől való félelem, ha másokkal egy kehelyből vagy ugyanazzal a kanállal, avagy egyéb eszközzel kellene az Úr vérét inniok. Ez a körülmény a tömeges gyakori áldozás elé, mely pedig Egyházunk forró óhaja, lényeges akadályt gördítene.

Mire kötelez az Egyház?

A negyedik lateráni szent zsinat idézett törvényének értelmében minden keresztény hívő, ki már eszét használni tudja, évenkint legalább egyszer s pedig húsvét táján a szentáldozáshoz járulni köteles. Az új törvénykönyv 859-ik kánonja a húsvéti áldozást újra előírja, megismételve a lateráni törvényt az általa engedett kivétellel egyetemben: „hacsak a gyóntató tanácsosnak nem véli, hogy a hívő bizonyos ideig a szentáldozástól tartózkodjék”. Azt a büntetést azonban, melyet a lateráni szent zsinat e törvény áthágóira kirótt – akiket ti. a templomból s az egyházi temetésből kizárt –, az új törvény már nem említi meg. Bocsátkozzunk e törvény rövid taglalásába.

Mikor kell áldoznunk?

Idő szempontjából a törvény kettőt ír elő. Évenkint (legalább!) egyszer és pedig húsvét táján. Az évet kétségkívül húsvéttól húsvétig kell számítanunk. Ami a „húsvét táját” illeti, a kötelező áldozás idejét az új törvénykönyv is a régi jog alapján Virágvasárnaptól Fehérvasárnapig terjedő időre tűzi ki. Mindazonáltal már IV. Jenő pápa 1440. július 8-án a megyés főpásztoroknak megengedte, hogy – ha a körülmények úgy kívánják –, ezt az időt meghosszabbíthassák, de oly értelemben, hogy a húsvéti áldozás nem veheti kezdetét nagyböjt IV. vasárnapja előtt s nem terjedhet Szentháromság vasárnapján túl.

Napjainkban néhány egyházmegye még ennél is nagyobb kiváltságot élvez, amelyet mindenki, aki az illető egyházmegye területén akar eleget tenni húsvéti kötelességének, igénybe vehet.

Jegyzet: A szentszék némely szerzetesrendnek, mint pl. a Jézus-társaságiaknak, Redemptoristáknak stb. megengedte, hogyha bárhol, az év bármely szakában tartanak szent missziót vagy lelkigyakorlatot, a hívők ez alkalommal végzett gyónásukkal s áldozásukkal – a megyéspüspök beleegyezésével – húsvéti kötelezettségüknek is az évre eleget tehetnek. (S. Congr. Conc. 1921. jan. 27.)

Aki a húsvéti áldozást bármely okból elmulasztotta, tartozik legalább az évi áldozás kötelességének megfelelni s a következő húsvétig feltétlenül az Úr asztalához kell járulnia. Aki a húsvéti idő beállta előtt látja, hogy áldozási kötelezettségének teljesítésében akadályozva lesz, jól teszi, ha előre megáldozik, de ezzel a törvénynek még eleget nem tett. Ha azonban a húsvéti idő beálltával látunk előre akadályt, azt a szentáldozás elvégzésével tartozunk megelőzni, így a beteg, kit a húsvéti idő előtt láttak el a szentségekkel, húsvét táján újra áldozzék s pedig mielőbb, ha a halál hamaros bekövetkezésétől lehet tartani.

Kiket kötelez a törvény?

Minden keresztény hívőt, ki esze használatát élvezi s így a gyermekekét is, kik a megfelelő kort elérték.

Az ősi Egyház körülbelül a XIII. századig a csecsemőket s kicsiny gyermekeket is áldoztatta. A tridenti szent zsinat ezt a gyakorlatot nem ítéli ugyan el, de kijelenti, hogy ez a gyermekek üdve szempontjából nem volt szükséges, minthogy e korban a keresztségben kapott természetfeletti, kegyelmi életet vétek által még el nem veszthetik. (Sess. 21. c. 4.)

E szavakból azonban méltán következtethetjük, hogy mihelyt a gyermek annyira megérett, hogy súlyos bűnt elkövetve a megszentelő malaszt állapotából kieshetik, isteni jogon kötelezve van – korára való tekintet nélkül – a szentáldozáshoz járulni. A fejlettség fokáról a lelkiatyák, szülők vagy helyetteseik vannak hivatva ítélni, de őket terheli egyben a kötelesség is, hogy a gyermeket megfelelő oktatással az Üdvözítő méltó fogadására előkészítsék. És bizonyára súlyosan vétkeznek s nagyon az Úr Jézus Szíve szándéka ellen cselekszenek, ha az első szentáldozást oly késő korra tolják, midőn már a gyermeki szívet a sátántól kell előbb visszahódítani, hogy Istenét befogadhassa. (Vö. XIII. Benedek pápa által kiadott katekizmussal.)

Az új törvénykönyv 854. kánonja kimondja, hogy a szentáldozás nem nyújtandó gyermekeknek, kik koruk fejletlensége folytán ezt a nagy szentséget még megismerni s kellő értékeléssel fogadni nem képesek, de viszont a plébánosoknak szigorú kötelességükké teszi a gondoskodást, hogy mihelyt a gyermek korához mért ismerettel és áhítattal meg tud áldozni, ettől az életforrástól távol ne maradjon. Haldokló gyermekeknek ugyane kánon szerint nyújtandó a szentáldozás, ha Krisztus Urunk testét a közönséges eledeltől már meg tudják különböztetni s azt tisztelettel imádni képesek.

Mily bűn alatt kötelez a törvény?

A húsvéti áldozás törvénye, csakúgy, mint az évi gyónásé, halálos bűn terhe alatt kötelez. Miért is súlyos vétekről köteles magát e címen vádolni az, ki a kiszabott húsvét-táji időn belül nem áldozott s pedig annyi súlyos bűnről, ahány évben ennek a keresztény kötelességnek meg nem felelt.

Hogyan kell áldoznunk?

Elsősorban méltó módon. Szentségtörő áldozással tehát az Egyház törvényének nem tehetünk eleget, amint ezt az új törvénykönyv 861. kánonja határozottan kimondja. Az ellenkező vélekedést XI. Ince pápa el is ítélte.

Óhajtandó továbbá, hogy a húsvéti szentáldozást ki-ki a saját szertartása szerint végezze. (866. kánon 2.) Ezen az alkalmon kívül azonban nincsen semmi akadálya annak, hogy a római katolikusok a görög katolikusoknál áldozzanak s viszont.

Hol áldozzunk?

Hajdan a húsvéti áldozás helye kizárólag a plébániatemplom volt. Az új törvénykönyv ezt már nem követeli meg, hanem csupán ajánlja. (859. kánon.) Azt azonban sürgeti, hogyha valaki nem a saját plébániáján végzi szentáldozását, erről a tulajdon plébánosát értesítse. (Uo.) Régi időben a lelkipásztor a húsvéti idő letelte után híveitől bekérte a „gyónási (áldozási) cédulát”. Ilymódon tisztán láthatta, hogy nyájával hányadán van s az elmaradozókat kötelességük teljesítésére ösztökélhette. Nagy kár, hogy ez az üdvös szokás lassankint már egészen feledésbe megy.

A gyakori szentáldozás

A gyakori áldozás alatt a mai keresztény köztudat a hetenkint többszöri s a mindennapi szentáldozást érti. Kitűzött célunkkal szorosan összefüggő kérdés ez, miért is röviden letárgyaljuk.

Az őskeresztény emlékekből világosan kitűnik, hogy az első időkben a keresztény hívek, valahányszor szentmisén voltak, szinte természetszerűleg áldoztak is. A III. és IV. században vasárnap, szerda, péntek, sok helyen szombat is általános áldozási napok voltak. Idők folyamán azonban ez a szent szokás lassankint annyira aláhanyatlott, hogy szükségessé vált a lateráni sürgető törvény. Az Egyház lelkéből azonban sohasem halt ki a remény, amelyet a tridenti zsinat hő vágy alakjában kifejezésre is juttatott, hogy fel fog még egyszer virradni a gyakori, sőt napi áldozás hajnala. X. Pius pápáé az érdem, hogy a napi szentáldozás melengető, termékenyítő napját apostoli irataival, nevezetesen a „Sacra Tridentina Synodus” kezdetűvel (1905. dec. 20.) a világ egére feltámasztotta. Soká vitatott kérdéseket tisztázott és szabatosan kifejezte az Egyháznak a szentáldozásra vonatkozó elveit. Rámutatott nevezetesen arra, hogy az Egyház a napi áldozótól sem követel szigorúbb feltételeket, mint azoktól, kik évenkint egyszer áldoznak, ti. a megszentelő malaszt állapotát s a jó szándékot. A szentáldozás továbbá nem az életszentség jutalma, hanem eszköze, módja, útja. A hívek kérjék ki, ha napi áldozók lenni akarnak, a lelkiatya tanácsát; de egyben óva inti a pápa a gyóntatókat, nehogy valakit visszatartsanak, kiben megvannak az előbb említett lényeges feltételek.

X. Pius mindazoknak, kik naponkint méltó módon szoktak áldozni (ha egyszer-kétszer elmulasztják is a szentáldozást), azt a kedvezményt adta, hogy a teljes búcsúkat elnyerhetik, ha hetenkint nem is gyónnak. Ezt az engedményt (a jubileumi búcsúkat kivéve) az új törvénykönyv megerősíti. A gyónások számát illetőleg a napiáldozókra nézve mit sem állapít meg feltételül, hogy az Egyház búcsúit elnyerhessék. (931. kánon 3.)

Végezetül még egy kérdést kell tisztáznunk.

Ha Jézus Krisztus isteni Szíve s az Egyház a gyakori, sőt napiáldozást oly hőn óhajtja; honnan van mégis, hogy a húsvéti törvényben az évi egyszeri szentáldozással beéri. Miért tette ezt?

1. Mert. mint Loyola Szent Ignác aspeciai honfitársainak magyarázza, Egyházunk jó anya lévén, nem akarja a már amúgy is töredezett nádat összetörni s a pislogó mécsest kioltani. Nem akarja a nyomort, melybe a lanyhaság annyi lelket döntött, kétszerezni azáltal, hogy őket a gyakrabbi áldozásra halálos bűn terhe alatt kötelezi, mikor az évi egyszeri áldozásra is csak nagy üggyel-bajjal kaphatók.

2. Mert nincs azért egészen s feltétlenül kizárva, hogy az ember évi egyszeri áldozással is kitartson a kegyelemben s lelki életet éljen. Az Egyház nem akarja az ilyen gyenge híveinek lézengő életét tőrdöféssel kioltani, hanem megtűri kebelén mindazokat, kik évenkint legalább egyszer mégis csak megáldoznak.

A „Királyok könyve” (1Kir 19) megható képet tár elénk. Illés, az Úr prófétája, az istentelen Jezabel királynő elől menekül, ki őt halálra keresi. A próféta szomorú s levert. Már maga is kívánja a halált, megunva ezt a zaklatott életet. Hű képe ez a gondoktól, sátántól, szenvedélyektől agyonfárasztott léleknek. Egy gyalogfenyő árnyékában végül megpihen s csakhamar mély álomba merül. Hirtelen angyal áll a próféta mellett. „Kelj fel és egyél!” – szól az angyal az alvóhoz. Illés felébred s csakugyan fejénél kenyeret s italt talál. Eszik s iszik, de csakhamar megint csak visszaesik álmába. Ámde újra ott áll az angyal. „Kelj fel és egyél!” – ismétli. És midőn a próféta engedelmeskedik, most már nem alszik többé el, hanem bátran, vidáman, ernyedetlenül törtet fel az Isten szent hegyére.

Ki mást jelentene ez az angyal, mint a buzgó lelkiatyát, ki a feloldások által a szentgyónásban felébreszt téged: „Kelj fel!” De nyomban hozzá is teszi: „egyél!” Edd az élet kenyerét. Ha szót fogadsz, de nemcsak egyszer – húsvét táján –, hanem ismét és ismét; ha a szentáldozást állandósítod, biztosítalak, te sem merülsz többé a halálos bűn álmába, hanem a lelki életben épen s megküzdve bátran, vidáman az élet csatáival, érkezel el az Isten szent hegyére, az égbe.

Az Anyaszentegyház V. parancsa

„Tiltott napokon menyegzőt ne tarts.”

A törvény történetéből

Az ötödik egyházparancsot voltaképpen a hívek helyes érzéke s gyakorlata fejlesztette ki.

Már keresztény őseink az első időkben némely, az imára s töredelemre szentelt napokon házasságot kötni, sőt a házasjoggal élni illetlennek tartották. Így fejlődött ki lassan az ún. zárt vagy megszentelt idő, mely később már mint házassági tiltó akadály szerepel. Tartamát illetőleg azonban jó időn át nem volt az Egyházban egyöntetű megállapodás. Így pl. hazánkban az 1493-iki esztergomi tartományi zsinat az adventen s nagyböjtön kívül a hetvened vasárnaptól hamvazószerdáig és a keresztjáró napok elsejétől pünkösd nyolcadáig bezárólag közbeeső időt is a szentelt időhöz számítja.

Azért a tridenti szent zsinat ez ügyben is egyformaságot óhajtván behozni, azt rendeli, hogy advent első vasárnapjától kezdve vízkeresztig és hamvazószerdától fogva húsvét utáni első, vagyis fehérvasárnapig a házasságokat ünnepélyesen megáldani tilos. (Sess. XXIV. c. 10.) Ebből a zsinati rendeletből viszont az is kiviláglik, hogy a házasságoknak csendes, zajtalan megáldása a zárt időben is meg volt engedve s csupán az ünnepélyes, szentmisével kapcsolatos esketés, a menyasszony ünnepélyes vezetése a templomba, illetőleg a vőlegény hajlékába s a zajos lakodalmi dinom-dánom volt eltiltva.

Némely országban, így hazánkban is, a zárt időt régi szokás szerint szigorúbban értelmezték, amennyiben alatta még egészen csendes esküvő is csupán püspöki engedéllyel volt tartható.

Az új egyházi törvénykönyv szerint házasság bármely időben köthető. (1108. kánon 1.) Csupán a szentmisével kapcsolatos nászáldás van eltiltva advent első vasárnapjától karácsony első napjáig bezárólag és hamvazószerdától húsvétvasárnapig bezárólag. Ez tehát az Egyház jelen fegyelme szerint a megszentelt, zárt vagy más szóval tiltott idő. Azonban a megyéspüspökök még ebben az időben is megengedhetik a szentmisével kapcsolatos, ünnepélyes nászáldást, de – a törvény előírása szerint – figyelmeztessék a jegyeseket, hogy tekintettel a zárt időre a nagyobb pompától tartózkodjanak. (1108. kánon 3.)

A zajos mulatságok tilalma

Az Egyház erkölcstani írói s közfelfogása a zárt idő törvényét mindenha úgy magyarázta s értelmezte, hogy abban a zajos mulatságok tilalma is, sőt elsősorban az, be van foglalva. Hiszen, miként láttuk, az ünnepélyes menyegzőket is csak ez okból, e miatt ellenzi az Egyház.

Bölcs oka e törvénynek a következő:

Egyházunk, mint az emberi nemnek istenadta nevelője, ezt a magasztos feladatát legfőképpen az által oldja meg, hogy velünk évről-évre Jézus Krisztus életét mintegy újra átéleti. A kereszténynek amúgy is – Szent Pál szerint – Krisztust kell magára öltenie s mint a szentatyák mondják, második Krisztussá kell válnia. Mindez azonban magábaszállás, elmélkedés, penitencia s a lelki élet szorgosabb, odaadóbb gyakorlata nélkül nem lehetséges.

Ámde a világ ezernyi aja-baja, gondja s mulatsága az emberek legjavát ezerféleképpen szórakoztatja, lefoglalja s figyelmét szinte állandóan Krisztusról s az örökkévalóságról a földiekre, mulandókra tereli. Egyházunk tehát legszentebb kötelességét teljesíti, midőn időket rendel, melyekben hívei túlnyomóan vagy legalább szorgosabban halhatatlan lelküknek éljenek, Krisztussal szorosabban összeforrjanak, őt behatóbban tanulmányozzák s utánozzák. Erre pedig kétségkívül legalkalmasabb az advent, az üdvözítő eljövetelére való várakozásnak, szent epedésnek s előkészületnek időszaka, továbbá a nagyböjt, Urunk kínszenvedésének kegyelmekben dús ünneplése. Keresztény reményekkel s vigasszal vegyes szent gyász időszaka mind a kettő.

És a keresztény lélek, melyből nem halt ki nagyratermettségének s örök hivatásának tudata, ösztönözve érzi magát, hogy e szent időket visszavonultságban töltse, szívét bűnbánat által tisztogassa, lelkét böjt s gyakoribb imádság által élessze, felemelje. S az Egyház szerető anyai gondja nyújt is erre ilyenkor a szokottnál bővebb alkalmat. Szorgosabban hirdetteti az isteni igét, missziókat, lelkigyakorlatokat rendeztet. Az advent s főleg a nagyböjt Isten hadseregének a manőverei, hadgyakorlatai, melyekben újra talpraáll, újra felfegyverkezik, hogy az üdv ellenségeivel szemben a csatát sikeresen fel tudja venni.

Mindez azonban múlhatatlanul szükségessé teszi a zárt időt. Zajos mulatságok, hangos dinom-dánom, bálok, táncvigalmak és az összegyűjtöttség, penitenciatartás csakúgy kizárják egymást, mint a tűz és víz, a világosság s a sötétség. Valóságos árulást követne el tehát Egyházunk szent hivatása ellen, ha azokat adventben s nagyböjtben megengedné.[16]

Súlyosan vétkezik tehát az, aki e szent időszakokban táncmulatságban, bálban résztvesz. Vét s pedig fontos dologban az Egyház szent szándéka ellen s botránkoztatja a lelkiismeretes keresztény híveket.

Mindazonáltal, aki rövid ideig, mondjuk 1–2 óráig táncolna – főleg ha az csak meghitt családi körben történnék –, halálosan nem vétene, föltéve, hogy ezzel mást meg nem botránkoztat.

Meg kell jegyeznünk azt is, hogy a tisztán szellemi élvezetek, minő pl. koncert, épületes színdarab, nem esnek a törvény tilalma alá.

A tánciskolákat azonban már csak azért sem javallhatjuk, mert rendesen túl szokták lépni a tiszta tanulás s gyakorlat határait s nem egyszer botrányra nyitnak alkalmat.

Ellenvetés

Nem ritkán halljuk az ellenvetést: „Az Egyház csak a nyilvános mulatságokat tiltja, de a magánjellegű bálok meg vannak engedve”. Pompásan megfelelt erre az üres kifogásra „A tánc” című értekezés kitűnő szerzője.[17]

„Eszerint tehát nem tarthatnak bált a szegények, de bálozhatnak, táncolhatnak az előkelők. Ezek mindig magánjellegű bálban vesznek részt, mert az ő báljukon csak meghívottak jelenhetnek meg. Mióta van az Egyházban más erkölcstan az urak számára s más a szegények számára? Egyébként, ha az Egyház csakugyan azt akarja, hogy a tiltott időben böjtöléssel, imádsággal s a töredelem szigorúbb gyakorlásával töltsük napjainkat, józan ésszel nem látjuk be, hogyan ellenkeznék ezzel, ha nyilvános bálba megyünk s nem ellenkezik vele az, ha magánjellegű bálban egész éjjel táncolunk.”

Midőn Chrysologus Szent Péter, Ravenna hírneves érseke, könnyelmű, ledér népét a farsangban űzött dévajkodásáért apostoli hévvel ostorozta, többek közt ezt az emlékezetes bölcs igét mondotta: „Aki tréfákat űz az ördöggel, nem fog örülni Krisztussal”.

Ámde, mit szóljunk akkor azokról, akik a zárt időben is farsangolnak s zajos dinom-dánommal, táncvigalmakkal, sőt álarcosbálokkal nemcsak a buzgó híveknek, hanem minden jóízlésű embernek botrányt okoznak? Fognak‑e örülni Krisztussal?

Függelék. A lelkipásztorok eltartása

Azon az „Öt parancson” kívül, melyet a káték, imakönyvek hagyományos szokás szerint felsorolnak, egyéb törvényei is vannak Egyházunknak, amelyek betöltése minden katolikus hívő szigorú kötelessége.

Ilyen pl. a halottégetés tilalma, amelyről már a „Második parancs”-ban (92. oldalon) szólottunk. Továbbá a könyvbírálat s tilalom törvénye. Erről külön kis művet írtunk.[18]

Van azonban egy ősi, isteni jogon alapuló egyháztörvény, amelyről még ennek a könyvnek keretében óhajtunk – legalább röviden – megemlékezni.

Ez a lelkipásztorok eltartásának törvénye.

Évtizedekkel ezelőtt édes hazánkban még szinte felesleges lett volna erről beszélni. A mai viszonyok között, tekintettel főleg a jövő eshetőségeire, nem hallgathatunk róla. Hiszen bekövetkezhetnek idők, talán előbb, mint gondolnók, midőn a szükség kényszere folytán nálunk is, mint Amerikában, az egyházparancsok között ez is kifejezetten szerepelni fog: „Járulj hozzá lelkipásztorod illő eltartásához”.[19] Vegyük tehát tudomásul azt, hogy úgy maga Isten, mint az ő Egyháza szorosan kötelezik a híveket, hogy lelkipásztoraikról, kik az ő javukra szentelik egész életüket, viszont az anyagiakban gondoskodjanak s őket állásukhoz mérten tisztességesen eltartsák.

Nemkülönben kötelessége a hívek közösségének, hogy az ún. kultuszterheket viselje s adója által az istentisztelet, a katolikus iskolák stb. költségeihez hozzájáruljon.

Az Ószövetségben

Így volt ez már az Ószövetségben is. Minden zsidó húszéves korától fogva fejenkint fél ezüstsziklust, később dupla drachmát volt köteles, mint templomadót, befizetni. Ami pedig a tekintélyes papi nemzetség fenntartását illeti, ezt az Úr bölcs és szent okokból az egész népre bízta.

Midőn ugyanis az ígéret földjét Izrael nemzetségei között felosztotta, Levinek nem jelölt ki külön részt. „Ne legyen a papoknak és levitáknak és mind e nemzetségből valóknak részök és örökségök a többi Izraellel, mert az Úr áldozatjait s ajándékait eszik; és semmi egyebet ne vegyenek atyjokfiai örökségéből; mert az Úr maga az ő örökségök.” (MTörv 18,12) Szóval azt akarta Isten, hogy a neki fizetett tizedek, neki felajánlott adományok s áldozatok javarészt papjait illessék. Viszont a zsidó világos tudatában volt annak, hogy papjainak eltartásával egyenesen Istennek adózik, istenszolgálatot teljesít. Fülében csengett szüntelen az átok, mely az isteni jogok csorbítóit fenyegeti, de meg az áldás is, mely az ígéret szerint a hűséges, áldozatkész istenszolgálat nyomában jár: „Ha a te Urad Istened szavát meghallgatod…, feljebb emel téged Urad Istened minden nemzeteknél… és rád jönnek minden áldások … Áldott leszesz a városban és áldott a mezőben. Áldott lesz méhed gyümölcse és földed gyümölcse, barmaid fajzása és teheneid csordái és juhaid aklai; áldottak csűreid és áldottak éléstáraid… Kiárasztja az Úr áldását pincéidre és kezeid minden munkáira …” (MTörv 28,1–8)

És a nép igyekezett is erre az áldásra rászolgálni. Főképp a buzgóbb korszakokban megható az a nagylelkű készség, mellyel adóit s adományait az Úr oltárára hordotta.

A Krónikák Könyvében olvassuk, hogy Ezekiás király megparancsolá… „hogy részt adjanak a papoknak és levitáknak, hogy szolgálhassanak az Úr törvényében. Mi mikor a sokaság fülébe jutott, Izrael fiai igen sok gabona-, bor-, olaj- és mézzsengét hordának és a föld minden terméséből tizedet adának… A harmadik hónapban kezdék az osztagok alapjait vetni és a hetedik hónapban végezték el azokat. És mikor bementek Ezekiás és az ő fejedelmei, láták az osztagokat és áldák az Urat és Izrael népét…” (2Krón 31,4–8)

És a nép az Isten áldásának legjavából volt köteles fizetni papjait. Már Kainnak minden szerencsétlensége ott kezdődött, midőn nem tiszta búzával, hanem ocsúval akarta Isten iránti tartozását leróni. (Vö. Ter 4) Maga az Úr Malakiás próféta ajkai által kikel az ilyen álnok eljárás ellen: „Ha vak barmot hoztok áldozatra, nem rossz‑e az? s ha sántát hoztok és betegest, nem rossz‑e az?… Átkozott a csalárd … ki hibást áldoz az Úrnak; mert nagy király vagyok én, úgymond a seregek Ura, és az én nevem rettenetes a pogányok között”. (Mal 1)

Az Újszövetségben

Az ószövetség letűntével annak papsága is létjogát vesztette s az újszövetségi, krisztusi papságnak engedte át helyét. És ha az árnytitkok, jelképek kezelőit Isten akarata folytán méltányos és bőséges ellátás illette meg, mennyivel inkább megköveteli ezt az Úr az isteni vérnélküli áldozat s a szentségek kezelői számára, akik a keresztfáról forrásozó összes kegyelemkincseket közvetítik s a világra árasztják. A katolikus papság kétségkívül az emberiség legnagyobb jótevője. Nélküle a világ csakhamar a halál árnyékába s a pogány erkölcstelenség fertőjébe süllyedne vissza.

Méltányos és igazságos tehát, hogy a nép, mely papjaitól a szellemi s lelki életet, az isteni táplálékot kapja, azoktól a földi kenyeret s a tisztességes megélhetés eszközeit meg ne tagadja.

Jézus Krisztus, az Újszövetség isteni alapítója, meglepő példával akart ebben elöljárni, midőn csodával is előteremti a pénzt, amellyel templomi adóját maga Péter helyett megfizeti. Midőn ugyanis az adópénzt szedők Péterhez ménének és megszólíták őt: „A ti mesteretek nem fizeti‑e meg az adópénzt?” Az Úr pénz híján lévén, megbízza Pétert: „Menj a tengerhez, vesd meg a horgot és az első beleakadó halat fogd ki és felnyitván száját, találsz egy statert, vedd azt és add nekik érettem és éretted”. (Mt 17) Ugyancsak elvben kihirdeti az egyházi adózás kötelező voltát, midőn hangoztatja: „Adjátok meg, ami a császáré, a császárnak és ami Istené, az Istennek”. (Mt 22,21)

Az apostolok tehát csupán szócsövei voltak uruknak, midőn a papság eltartását a hívek szívére kötik. Így Szent Pál, jóllehet maga egyénileg nem akart a hívek terhére esni s ugyanezért mesterségéből élt s alamizsnálkodott (vö. ApCsel 20), de azért az elvet fel nem adja, sőt fennen hirdeti: „Nem tudjátok‑e, hogy kik a szentélyben foglalkoznak, a szentélyből valókat eszik s kik az oltárnak szolgálnak, az oltárról vesznek részt? Így rendelte az Úr azoknak is, kik az evangéliumot hirdetik, hogy az evangélium után éljenek”. (1Kor 9,13.14) Mert hiszen az Úr igéje szerint: „Méltó a munkás az ő élelmére”. (Mt 10,10)

Az apostol előtt ez oly világos és magától érthető, hogy ugyancsak ez ügyben felveti a kérdést: „Ki vitézkedik valaha maga zsoldján?” (1Kor 9,7)

Az első keresztények tényleg papjaikról túlbőven gondoskodtak, olyannyira, hogy azok nemcsak maguk tisztességesen megélhettek, hanem ezenfelül feleslegükből a szegényekről, özvegyekről, árvákról is nagylelkűen gondoskodhattak. Később, az eleven hit s buzgalom lohadtával, az Egyháznak már a hívek megadóztatásával kellett kiadásait és papjai szükségleteit előteremtenie, amire, mint tökéletes társaságnak, kétségtelen istenadta joga van.[20] Felélesztette az ószövetségi tizedeket. Illőnek s igazságosnak tartotta ugyanis, hogy a hívek összes gyümölcseiknek tizedrészét minden jók adományozójának, Istennek dicsőségére szenteljék. Ezen az alapon már a IV. és V. század szentatyái, mint Ambrus, Ágoston stb. a tizedadás mellett szólottak. Ez ugyan eleinte nem volt kötelezőleg előírva, hanem csupán ajánlva, de már a VI. század óta zsinati határozatokkal s pedig az Egyházból való kizáratás terhe alatt meg lőn parancsolva. Az uralkodók az Egyház tizedjogát nemcsak elismerték, hanem koronajavaik után a tizedet maguk is megfizették s szükség esetén karhatalommal is behajtották.

Hazánkban Szent István királyunk intézkedése folytán az egyházi tized a megyéspüspököket illette meg: más egyházi személyeket csak akkor, ha azt királyi adományozás vagy elbirtoklás útján nyerték, avagy a püspöktől kapták. Így a pannonhalmi szent-mártoni főapátság egész Somogy vármegye összes tizedeit Szent Istvántól nyert kiváltság alapján élvezte. Voltak oly helyek is, pl. a Szepességben, ahol az egész tized a helybeli plébánost illette.

Az egyházi rend az 1848-iki országgyűlésen a papi tizedről minden kárpótlás nélkül önként lemondott. Az ország rendei ezt a haza oltárára tett áldozatot örök emlékezetül a XIII. cikkel törvénybe iktatták s egyben elhatározták, hogy az emiatt szükséget szenvedő papság illő ellátásáról gondoskodni fognak.

Napjainkban egyébként is a tized már mindenütt megszűnt s a lelkészkedő papság ellátásáról az államok vagy hívek másként gondoskodnak. Nálunk a lelkipásztorok többnyire a még megmaradt plébánia-földekből, a párbérből s az úgynevezett stólából élnek.

A stólát a hívek a szentmise bemutatása, avagy egyéb egyházi ténykedések címén – minők a keresztelés, házasságmegáldás, temetés – fizetik lelkipásztoruknak. Nem bére, ára ez a világ minden kincsét felülmúló szentmisének, kegyelemnek s áldásnak, hanem csupán méltányos hozzájárulás a lelkipásztor eltartásához, akiről isteni s egyházi törvény értelmében elsősorban azok kötelesek gondoskodni, akik szolgálatát igénybe veszik. Aki magát a szentmisét stb. akarná megfizetni, a simonia bűnébe esnék, amint ezt az „Első parancs”-nál (56. oldalon) bővebben fejtegettük. Ugyanezért nagyon rosszul hangzik az, mikor némelyek azt tudakolják, hogy „mibe kerül egy szentmise? mit kell érte fizetni?” Keressünk erre ildomosabb s szabatosabb kifejezéseket.

Gyakorlati következtetések

Teljesítsük tehát lelkipásztoraink iránt kötelezettségünket, s fizessük meg nekik idejében, önként s hiány nélkül tartozásunkat. Van reá indító okunk bőségesen. Elősorolunk néhányat.

1. Ez az Istennek s Egyházának szorosan kötelező törvénye. Súlyosan vétkeznék tehát az, aki az arányosan reá eső teher alól magát csupa kapzsiságból s fukarságból kivonná.

2. Ezt követeli tőlünk a katolikus becsületérzés. Minden vallás gondoskodik lelkészeiről s pedig többnyire nagyobb áldozatok árán s bőségesebben, mint a katolikusok. Csupán az igazság hirdetői nélkülözzenek? Csak Jézus Krisztus papjai legyenek kénytelenek – mint azt némely országban máris látjuk – nyílt vagy leplezett koldulással, avagy állásukhoz nem méltó mellékfoglalkozásokkal tengetni életüket?

3. De erre indítsa a híveket tulajdon előnyük is. Ha ugyanis a lelkipásztorok tisztességes anyagi viszonyok között élnek, ebből a hívekre háramlik a legtöbb haszon. Mert a) akkor lesznek egyáltalán elég számban papjaik. Isten ugyanis a hívek áldozatkészségét a legnagyobb jótéteménnyel: elégséges s jó papokkal szokta viszonozni. A gyermekeik jövője miatt aggódó szülők nem fogják azok lelkében a hivatás csíráját elfojtani s az ifjak könnyebben s szívesebben rászánják magukat az áldozatos papi életre, ha az legalább hosszú tanulmányaikkal arányban álló tisztességes megélhetést biztosít. b) Akkor lesznek tehetséges s buzgó papjaik. A Gondviselés a főpásztor útján többnyire azokra a plébániákra vezérli legkiválóbb papjait, ahol ezeknek nem kell a megélhetés gondjaival küszködni s bő alkalmuk van jót is tenni. Ezek aztán minden földi gondtól mentesen teljes erejüket híveik szellemi, sőt anyagi javára szentelhetik, c) Végül ne feledjük sohasem azt, hogy aki papjának ad, Istennek ad. Aki pedig Istennek ad, az százszoros és ezerszeres kamatra kölcsönözte pénzét. Isten ugyanis soha, senki által sem engedi felülmúlni magát a nagylelkűségben.

M. I. N. D.

1. A pápaság. Irta Macaulay T. B. Angolból fordította B. P. Franklin Társulat. 1880.

2. Alaptalan az a vád, hogy az Egyház ünnepei csupán pogány maradványok. Azt azonban el kell ismerni, hogv némely ünnepeket és szertartásokat az Egyház éppen azért rendelt határozott napokra, hogy a pogány ünnepségeket, látványosságokat kiszorítsa, helyettesítse s így a híveket azoktól könnyebben elvonja.

3. Az ószövetségnek kb. szerzetesei voltak ezek.

4. „Condimentis ex adipe animalium… etiam per modum cibi uti licet.” Noldin II. 690. oldal. 1923. (Vö. 1250 kán.)

5. Az ilyeneknek adhatunk is húst, ha egyebünk nincs, vagy különben megromlanék.

6. Midőn az erkölcstani írók a böjtparancsolatnál grammokról beszélnek, nem szoros előírást akarnak adni, ami egyébként is a törvény szövegét tekintve önkényes volna, hanem csupán lelkiismeretünk megnyugtatására némi tájékoztatást nyújtanak.

7. Vö. Noldin: Summa Th. M. II. 697. o. Ed. 16. 1923.

8. Arregui: Summ. Theol. Mor. num. 447. Nata.

9. 1922. nov. 14-én ugyanis a Szentszék a magyar nm. püspöki kar folyamodványára kegyesen megengedte, hogy az 1919. nov. 29-én Magyarországnak három évre adott böjti felmentés egész terjedelmében fennmaradjon, azzal a hozzáadással, hogy a hívek az eddigi szokás szerint a tisztán szigorú böjti napokon a főétkezésen kívül is ehessenek húst. „Ut fideles Hungariae diebus solum jejunii carnibus uti possint extra commestionem principalem.” Ez utóbbira nézve azonban a Szentszék kikötötte, hogy csak kis mennyiségben történjék. „Ita tamen, ut modica tantum carnis quantitas edatur.”

10. Kántor (quattuor, magyarul annyit tesz, mint 4), vagyis negyedéves böjtök (szerda, péntek s szombat) II. Orbán pápának 1095-ben kiadott s ma is érvényben levő rendelete szerint a következő időkben vannak: nagyböjt első hetében (az első vasárnap után), Pünkösd hetében, a szent Kereszt felmagasztaltatását (szept. 14.) követő héten és Szent Luca ünnepe után (dec. 13.). A deák ezeket a terminusokat a következő emlékeztető versbe foglalta: „Post Luciam, Cineres, post Sanctum Pneuma, Crucemque: Tempora dat quattuor, feria quarta sequens”. Hajdanában ilyenkor szenteltek papokat. Azért buzdítja az Egyház ma is híveit, hogy kántorböjtök idején jó papokért, papi hivatásokért böjtöljenek s imádkozzanak. – Vigilia annyit tesz, mint virrasztás. Az ünnepet előkészítő napot értjük alatta.

11. Hogy az ily napokon a főétkezésen kívül a világi hívek, illetőleg egyháziak (papok) hányszor ehetnek húst, a különböző egyházmegyék főpásztorai nem intézkedtek egyöntetűen. Figyelemmel kell tehát lenni az illető egyházmegye főpásztorának böjti rendeletére, ahol tartózkodunk.

12. Ilyeneket tényleg nyit is az Egyház anyai szeretete, főleg Hollandiában, ahová protestánsokat is befogad, Szent Ignác lelkigyakorlatainak végzésére. Lelkigyakorlatos házakra hazánkban is égető szükség volna!

13. Ezeket szokás az „élők szentségeinek” nevezni, aminők a bérmálás, Oltáriszentség, utolsókenet s a házasság. Viszont a „halottak szentségeinek” hívjuk a keresztséget s a gyónást. Ezeknek ugyanis első hivatása a súlyos bűnben levő, tehát lelkileg halott embernek a kegyelmi életre való feltámasztása.

14. A szentáldozás elleni kifogásokat bővebben tárgyalja a szerző: „Ne mentegesd magad” című füzetében. Kis könyvtár, 4. szám, II. kiadás.

15. Luther e kérdésben eleinte ingadozik, később elvnek állítja: akárhogy legyen, csak „dacoljunk a zsinattal”. A radikális Kálvin az egyszínt „az ördög műhelyéből” származtatja.

16. Ily értelemben foglalt állást a nm. magyar püspöki kar is, miként erről a prímás úr őfőmagassága által kibocsátott körlevél tanúskodik:

„Mivel az egyházjogi törvénykönyv 1108. kánonja a tiltott, másképp a szentelt időben (tempus vetitum, sacratum) csak a házasságok ünnepélyes megáldását tiltja, egyeseknek kétségük támadt az iránt, vajon a tiltott időben a nyilvános mulatságok továbbra is tilosak‑e. A nm. püspöki kar f. é. május 16-án tartott közös tanácskozmányában e kérdésben azt az egységes álláspontot foglalta el, hogy a tiltott időben a nyilvános mulatságok és táncok tilosak az eddigi egyházi fegyelem szellemében. (Esztergom, 1923.jún. 2.)”

17. Tomcsányi Lajos S. J.: A tánc. Erkölcstani értekezés.

18. A római Index. A „Mária kongregáció” folyóirat kiadása. 1926.

19. A III. baltimore-i zsinat (1886) rendeletére kiadott, az amerikai Egyesült Államok területén ma is érvényben levő katekizmus szerint az Anyaszentegyház főbb parancsai a következők:

I. Hallgass szentmisét vasárnapon és kötelező ünnepen. II. Bizonyos napokon tartsd meg a böjtöt és tartóztasd meg magad a húseledelektől. III. Legalább is egyszer gyónjál meg évenkint. IV. A húsvéti szent idő alatt vedd magadhoz az Oltáriszentséget. V. Járulj hozzá a lelkipásztor fenntartásához. VI. Ne házasodjál oly személlyel, ki nem katolikus, vagy olyannal, ki rokonságban van veled harmadíziglen; se magánúton ne köss házasságot tanúk nélkül, se tiltott időben ünnepélyes menyegzőt ne tarts.

.Az egyházparancsoknak ez a rendszere először Bellareminnál fordul elő. Nála is az V-ik: Fizesd meg a tizedet. Tőle átvette Olaszország és Franciaország. Ez utóbbi később Bossuet nyomán elhagyta az egyházi tizedről s az ünnepélyes menyegzőről szóló parancsot, de azért a Bellarmin-féle hatos számhoz továbbra is ragaszkodott. A Vaughan bíboros s az angol püspöki kar által jóváhagyott: Catechism of Christine Doctrine szintén az Egyház hat parancsát sorolja fel.

Kanada egyes részeiben a polgári törvény is elismeri az egyházi adózást és a IV. quebeci zsinat (1868) annak lelkiismeretben is kötelező voltát hangsúlyozza.

20. Ezt a jogot az új törvénvkönyv következőképpen határozza meg: Az egyháznak a világi hatalomtól független joga van, hogy a hívektől megkövetelje, ami az isteni tiszteletre, papjainak s többi szolgáinak eltartására s egyéb sajátos céljaira szükséges. (1496-ik kánon.)

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Források

Előszó

A katolikus Egyház

Az Egyház isteni mű

Az Egyház jegyei

Egy

Szent

Katolikus (általános)

Apostoli

A katolikus Egyház egyéb tulajdonságai

Látható

Tökéletes társaság

Tévmentes

Egyedül üdvözítő

Következtetések

Az egyházparancsnok

Az egyházparancsokról általában

Az Egyház hatalma

A pápa és a püspöki kar

Az egyházparancsok kötelező ereje

Az Anyaszentegyház I. és II. parancsa

Az ünnepek történetéből

Az Anyaszentegyház III. parancsa

Miért kell böjtölnünk?

Az egyházi böjtparancs történetéből

A kettős böjtparancs

A) „Némely eledelek” tilalma

Mit értünk „hús” alatt?

Mit értünk „hal” alatt?

A törvényszegés súlya

Kiket kötelez?

Kik vannak kivéve?

Néhány indítóok

Félre az emberi tekintettel!

Nem fog‑e megártani?

B) A szigorú böjt

Egy étkezés

A reggeli

Esti kolláció

Az étkezés ideje

Az ital

A böjtszegés súlya

Néhány jó tanács

Bizonyos napok (A böjti rendelet)

Kik adhatnak felmentést?

Az Anyaszentegyház IV. parancsa

E kettős törvény történetéből

A) Az évi gyónás