Müller Lajos

A keresztség

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Müller Lajos

A keresztség

Nihil obstat.

Dr. Michael Marczell

censor dioecesanus.

Nr. 1790.

Imprimatur.

Strigonii, die 16. Junii 1926.

Dr. Julius Machovich

vic. generalis.

Imprimi potest.

215/1926.

Budapestini, die 25. Aprilii 1926.

Adalbertus Csávossy

Praep. Prov. Hung.

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv 1926-ban jelent meg a Szent István Társulat kiadásában. Az elektronikus változat a Szent István Társulat engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Szent István Társulaté.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

A keresztség az Újszövetség szentsége

A keresztség fogalma és természete

A keresztség előképei

A keresztség alapítása

A keresztség szükségessége

A vágy- és vérkeresztség

A keresztség nélkül elhunyt kisdedek sorsa

A keresztség hatásai

Amit meghagy a keresztség

A keresztség anyaga és alakja

A keresztség anyaga

A keresztség alakja

A keresztség kiszolgáltatója

Az ünnepélyes keresztség kiszolgáltatója

A szükségbeli keresztség kiszolgáltatója

Eretnekek, szakadárok és nem keresztények is érvényesen keresztelhetnek

Az Egyházba visszatérők újrakeresztelése

A keresztség alanya

Minden ember

A kisdedek keresztelése

Nehézségek a kisdedek keresztelése ellen

Mikor kell a kisdedeket megkeresztelni?

A kitett és talált gyermekek megkeresztelése

A nem katolikus szülők gyermekeinek megkeresztelése

Vegyes házasok és aposztaták gyermekeinek megkeresztelése

Koraszülöttek s magzatok megkeresztelése

A felnőttek keresztelése

Nem keresztények felnőtt gyermekeinek megkeresztelése

A keresztség ideje és helye

A keresztszülők

A keresztszülők jogai és kötelességei

Ki lehet érvényesen keresztszülő?

Ki lehet megengedetten keresztszülő?

Egyéb egyházi törvények

A keresztség szertartásai

A keresztény őskorban

A kisdedek keresztségének szertartásai

I. A keresztelés előtti szertartások

II. A keresztkútnál alkalmazott, keresztelést megelőző szertartások

III. A keresztelést követő szertartások

A felnőttek keresztelése

Keresztségre vonatkozó egyéb egyházi törvények

Néhány következtetés

Források

A keresztség az Újszövetség szentsége

A keresztség fogalma és természete

Miután a szentségekről szóló általános részben azoknak istenileg bölcs és szép szerkezetét megismertettük, nincs egyéb hátra, mint most már a részletekbe bocsátkoznunk s az elmondottakat az egyes szentségekre alkalmaznunk.

A keresztséggel kell elkezdenünk. Hiszen ez Isten városának nagyszerű, hatalmas portája, melynek maga az Egyház véste a homlokzatára: A szentségek közül első helyen áll a keresztség, a lelki élet kapuja. Általa leszünk Krisztus tagjai s az Egyház testének része. Mióta az első emberben mindnyájan elvesztünk, azóta az Igazság igéi szerint a mennyek országába be nem mehetünk, ha csak vízből s Szentlélekből újjá nem születünk.[1]

És ezzel nagy vonásokban meg is van adva a keresztségnek természete s jelentősége. Az őskereszténység nem fogy ki a keresztség bámulatából s magasztalásából s fontosságához mért ünnepélyességgel szolgáltatta azt ki. A leglényegesebb szertartásáról, a Krisztus által rendelt szentségi jelről, a görög s latin nyelven baptizmus vagy baptizma a neve, ami alámerítést, megmártást, mosást, tisztítást jelent, de nevezik a régiek – hatásai miatt – „az újjászületés szentségének”, „szülő víznek vagy hullámnak”, „megvilágosításnak”, „pecsétnek” is. A mi „keresztség” szavunk szláv eredetű s kereszténnyé tevést fejez ki. Ama néhány szentség közül való, melyeknek szentségi jellegét a protestantizmus s a talaján buján tenyésző szekták sem merik elvitatni, habár fogalmát meg is hamisították s hatásait le is tagadták.

A keresztség előképei

Minthogy a kegyelemnek s a természetnek szerzője ugyanaz, nem lehet csodálni, hogy e kettő munkái között valami csodálatosan szép párhuzam s összhang mutatkozik. Ebből magyarázható az is, hogy már a pogányok vallásos szertartásaikban szinte természetszerűleg sejtették s előre vázolták a jövendőket. Sok náluk is a mosakodás, amellyel a belső tisztulás utáni hő vágyukat akarták kifejezésre juttatni s jelképezni. Mindezek a pogány ceremóniák azonban csak vak ajtók voltak s nem nyitottak oda utat, ahova jelezték, a tisztaság s szentség birodalmába.

Maga Isten is számos képben mutatta, jövendölte, amit az idők teljében volt megalkotandó. Midőn az Ószövetségi Szentírás első lapján azt olvassuk: „A föld pedig puszta és üres vala és sötétség vala a mélység színén s az Isten lelke lebeg vala a vizek fölött…” majd aztán ez az isteni galamb világosságot gyújt ki s termékenyítő melegével életet s tenyészetet hív elő, voltaképpen a keresztségnek elemeit s hatásait látjuk vázolva. A keresztségre mutat rá a paradicsomi forrás, a vízözön, a Vörös-tengeren s Jordánon való csodálatos átkelés s számos más szentírási kép. A próféták is jósolnak róla és sóvárognak utána. Így Ezekiel: „És tiszta vizet öntök rátok és megtisztultok minden förtelmetektől … és adok nektek új szívet és új lelket adok belétek”. (36,25.26) És a Messiás közeledtével a képek mind világosabbak lesznek, a vágy s reménység mind élénkebbé válik. A farizeusok újabb s újabb mosakodásokat hoznak szokásba s a pogányságból megtérteket vallási fürdőnek vetik alá. János az Üdvözítő előfutára már rendszeresen hirdeti s osztja „a bűnbánat keresztséget a bűnök bocsánatára”, mert elközelgetett az Isten országa. Ámde mindezt csakis azért teszi, hogy előkészítse azt a másik, igazi keresztséget, amelyet a Messiás akar adni, aki „Szentlélekkel és tűzzel” fog keresztelni”. (Vö. Mt 3; Lk 3,16)

A keresztség alapítása

És Jézus Krisztus csakugyan, hogy a jelképeknek értelmet, a formáknak tartalmat adjon, megalapítja az Újszövetség első és legszükségesebb szentségét: a keresztséget.

Mikor maga is beállott a Jordán habjaiba, hogy mint az egész bűnös világ erkölcsi képviselője szent rokonától alázattal elfogadja a bűnbánat keresztséget, a Szentatyák szerint a vízzel közölte az erőt, hogy szentségi anyag s az újjászületés fürdője legyen. „Mióta Krisztus bemártotta magát a vízbe – mondja Szent Ágoston –, a víz erőt nyert minden bűn lemosására.”

A Nikodemussal folytatott magánbeszélgetésében már határozottan rámutat a keresztség feltétlen szükségességére: „Ha ki újonnan nem születik vízből és Szentlélekből, nem mehet be az Isten országába”. (Jn 3,5)

Annyit bizonyosra vehetünk, hogy a keresztséget, mint szentséget már szenvedése előtt rendszeresen meg is alapítja. Hiszen apostolait az utolsó vacsorán már áldoztatja s papokká szenteli, amit alig tett volna, mielőtt a keresztségben nem részesülnek.

A keresztség általánosan kötelező voltát mennybemenete előtt hirdeti ki, midőn nagy ünnepélyességgel így szól: „Elmenvén tehát tanítsatok minden nemzeteket, megkeresztelvén őket az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek nevében … aki hiszen és megkereszteltetik, üdvözül, aki pedig nem hiszen, elkárhozik”. (Mt 28,19; Mk 16,16) E törvény pedig, mint méltán feltehetjük, az Egyház születése napján pünkösdkor lépett érvénybe. Tényleg e napot a Szentlélek eljövetelén kívül 3000 ember megkeresztelkedése tette örökre nevezetessé. Ettől fogva a keresztség forrása mind dúsabban kezdi áztatni a lelkek földjét. Szamaria városa hisz a Filep által hirdetett igének s megkeresztelkedik. (ApCsel 8) Kandaces királynő egyik főtisztje utazás közben kéri s kapja meg ugyancsak Fileptől a szent keresztség mérhetetlen ajándékát s aztán túláradó örömmel tér hazájába (ApCsel 8,27) stb. Miként az Írás számtalan helye elárulja, az apostolok s tanítványok nem szűnnek hirdetni a keresztséget, mint az Istenhez térés, az ő országába való belépés s az üdvösségnek nélkülözhetetlen feltételét.

A keresztség szükségessége

A keresztség tehát a kinyilatkoztatás tanítása szerint csakoly szükséges, hogy a kegyelmi életre s a mennyországra szülessünk, mint ahogy a testi születés szükséges, hogy e látható világra jöjjünk. Mint már Tertullián szellemesen mondja: „Mi halacskák Krisztus szerint vízben születünk”.[2]

Ezt a feltétlen szükségességet világosan hirdetik Krisztusnak előbb idézett, Nikodémushoz intézett szavai s a pokolbüntetés terhe alatti parancs, amellyel a keresztséget elrendeli.

A szentatyák sem taníthatták másként, mint ahogy az isteni Mestertől s apostolaitól tanulták, átvették és a Szentírásban olvasták. Így Aranyszájú Szent János így ír: „Miként lehetetlen lett volna a Vörös-tengeren átkelni, ha csoda által Izrael fiainak út nem nyílik, hasonlóképpen a keresztség nélkül a földi életből nem juthatunk el az égbe”.

„Meneküljünk azért a vízhez – mondja Szent Kelemen –, mert ez az egyedüli, ami a jövendő tűznek erejét kioltja.”

Az egyháztörténelem számos csodaesetről is beszámol, amelyekkel Isten mintegy nyomatékot akart adni amúgy is világos és határozott kinyilatkoztatásainak.

Ilyen például az uzulai csoda, amelyet az esetnek egyik koronatanúja, Szent Ágoston beszél el. „Tudunk egy csodát – mondja Szent Ágoston –, mely Uzulában, Afrika egyik városában történt. Egy asszonynak volt fia, ki még nem volt megkeresztelve. A fiú meghalt. Anyja vigasztalhatatlan volt, s fiát, ki a keresztség híján nemcsak földi, hanem örök életét is elvesztette, keservesen siratta. Azonban tele bizalommal fogta a gyermeket s elvitte Szent István vértanú templomába s ott így könyörgött: Szent vértanú, add vissza nekem közbenjárásoddal fiamat, hogy a mennyben annak színe előtt, ki téged megkoronázott, bírhassam egykoron. Míg így imádkozott s könnyei által a gyermeket inkább kierőszakolni, mint visszakérni látszott, az ismét életre ébredt. Csakhamar a papokhoz vitte; megkeresztelték ezek s feladták neki a kenetet (a bérmálás szentségét). A gyermek erre ismét a halálba szenderült. Az anya pedig oly boldog arccal kíséré őt sírjába, mintha csak Szent István vértanú karjába vélte volna fektetni.” (De Civ. Dei L. 22. c. 8.)

Hűen jellemzi a nagy egyházatyának ez az elbeszélése a hagyományt s az ősi kereszténység általános hitét is.

Egy másik hasonló történetet XIV. Benedek pápa beszél el „az Isten szolgáinak szentté avatásáról” írt híres, klasszikus munkájában.

Bizonyos Lanhie nevű pogány Kulum faluban nem akarta magát megkereszteltetni, mert – bár volt hite, de a keresztény törvényt túl súlyosnak vélte. 1734-ben december 21-én meghalt. Két nappal utóbb azonban hirtelen felült koporsójában és sürgetőleg kérte a keresztséget, kijelentve, hogy kész most már magát mindenben Isten törvényének alávetni. Mikor a változás okát kérdezték tőle, ezt így adta meg: „Kimúlásom után helyhez értem, hová nem lehetett bemennem. Ismeretlen erő visszataszított s én a pokol útján találtam magamat. Ifjúval találtam magamat szemben, ki megszólított: Miért vonakodol Isten parancsa szerint élni? Mert lehetetlennek tartom – felelem én – Jézus tanítását mindenben követni. Nem nehéz az – veti vissza az ifjú – csak meglegyen a komoly akaratod s ne szűnj meg a szükséges malasztért Jézust és Máriát kérni. És akkor bűn nélkül élhetsz. Isten megengedi, hogy megint visszatérj a testbe. Tanúságot kell tenned, hogy a keresztség szükséges és hogy mily fontos a keresztségi fogadalom megtartása”. Egy hónappal utóbb ismét magához szólította őt az Úr. A falu lakói az elbeszélt eset hitelességét esküvel is készek voltak bizonyítani.

Klaver Szent Péternek, a négerek nagy apostolának életrajzában is számos hasonló történetre akadunk.

A keresztség az üdvnek ugyan szükséges eszköze, de mégis oly értelemben, hogy azt, ha nem lehet valóságban felvenni, a vágy- és vérkeresztség is pótolhatja.

A vágy- és vérkeresztség

A vágykeresztség nem egyéb, mint a tökéletes istenszeretet avagy az ezzel szinte azonos s egyértékű tökéletes bánat. Mind a kettő ugyanis lényegénél fogva már magában foglalja a hő vágyat Istenhez simulni, az Ő kedves, szent akaratát mindenben mérvadónak tekinteni s így – nagyon természetesen – a keresztséget is felvenni, amint az lehetségessé válik.

Ily vágykeresztségben részesült II. Valentinián császár, ki mint katékumén, hitújonc, már készült a keresztségre, midőn egyik hadjáratában orgyilkos halálra sebzé. Nyomban futárt menesztett Szent Ambrusért, hogy Milánóból hozzá, Viennebe jöjjön s őt megkeresztelje. A szent püspök azonban – sajnos – a császárnak csupán ravatalához érkezett meg. A felette tartott gyászbeszédben többek közt ezeket az emlékezetes szavakat monda: „Hallom, szomorkodtok miatta, hogy a keresztségben nem részesülhetett. Ámde nem vágyódott‑e utána? Hiszen azért hivatott engem. Nem kapta volna‑e meg azt a malasztot, mely után annyira kívánkozott? Bizonnyal igen. Ha ugyanis a vértanúkat kiontott vérük kereszteli meg, úgy Valentiniánt az ő jámborsága, az ő vágyódása, az ő akarata keresztelte meg”.

A vérkeresztség, vagyis a vértanúság pedig a halálos kínoknak ellenállás nélküli türelmes elviselése Jézus Krisztusért.

A kereszténységnek az a közhite, hogy a vízkeresztséget szükség esetén a vérkeresztség, vagyis a vértanúság is pótolhatja, magának az Üdvözítőnek szavain s ígéretén alapszik. Hiszen már az általa hirdetett nyolc boldogságnak egyike: „Boldogok, kik üldözést szenvednek az igazságért, mert övék mennyeknek országa”. (Mt 5,10) Máskor ismét kijelenti: „Aki életét elveszti énérettem, megtartja azt”. (Lk 9,24) Ez amúgy is alig fog megesni a tökéletes szeretet, szóval a vágykeresztség nélkül, mert – amint ugyanő mondja: – „Nagyobb szeretete senkinek sincs ennél, mintha valaki az ő életét adja barátjáért”. (Jn 15,13) Ezt a tant megerősíti az Egyház gyakorlata is, amely a meg nem keresztelt vértanúkat csakoly tiszteletben részesíti, mint a megkeresztelteket.

Bizonyság erre az Aprószentek ünneplése, kik – bár öntudatlanul – Heródes király Krisztus-gyűlöletének estek áldozatul.

Emerenciánát, Szent Ágnes (†304) tejtestvérét is az Egyház szent vértanú szüzei közé sorozza, akit még a szent keresztség felvétele előtt méltatott Isten a vértanúság koronájára. Éppen midőn Ágnes sírján buzgón imádkozék, a pogányok Krisztus hitéért megkövezték.

A keresztség nélkül elhunyt kisdedek sorsa

Szánalomraméltó azonban a világból kimúló kisdedek helyzete, kik vágykeresztségre még képtelenek s víz- vagy vérkeresztségben pedig nem részesülhetnek. Sorsukat illetőleg hallgat az isteni kinyilatkoztatás. Krisztus Urunk igéi szerint ugyan kétségtelen, hogy Isten színe látására el nem juthatnak s így bizonyos értelemben elkárhoznak, de viszont a tüzes pokolba sem juthatnak, mint amely a személyes bűnök méltó büntetése. „Sem el nem juthatnak az örök dicsőségbe – mondja Nazianzi Szent Gergely –, sem büntetésre nem ítéli őket az igazságos bíró, minthogy, ha nincsenek is megkeresztelve, de személyes gonoszságban sem bűnösök.” Aquinói Szent Tamás bölcs tanítása szerint, melyet az Egyház is helyesel, Isten helyet készített tehát számukra, ahol nem élvezik ugyan Isten színelátásának kimondhatatlan örömeit, de mégis bizonyos természetes boldogságot élveznek, amely a létet számukra kívánatossá teszi. Ez a boldogság azonban az üdvösséggel össze sem hasonlítható. Legfeljebb olyan, mint a pislogó mécses a tündöklő déli naphoz képest. Innen van a jó szülők szorgos gondja, hogy gyermekeik, kiknek élete főleg kezdetben oly törékeny, a szent keresztségben mielőbb részesüljenek. A hithirdetőknek is egyik legfőbb vigasza, hogy a kitett, elhagyott, haldokló pogány gyermekeket megkeresztelve, őket – nem ritkán még az utolsó pillanatokban – a mennyország számára megmenthetik. A szent Gyermekség nagyszerű műve éppen ezt az apostoli munkát törekszik filléreivel támogatni s pedig a legszebb sikerrel.

A keresztség hatásai

a) A keresztségnek első hatása, hogy – miként ezt a szentségi jel, a mosás is elárulja – lemossa, eltörli az összes bűnöket s az értük járó büntetéseket.

Az isteni kinyilatkoztatás rendkívül éles választóvonalat von az embernek keresztség előtti s utáni állapota között. A régi ember alámerül – szerinte – a keresztvíz hullámsírjába s új ember támad fel abból. Nem az tehát Isten szemében, aki volt s így bűne s felelőssége a múltért is megsemmisült.

„Eltemettetvén ővele (Krisztussal) a keresztségben – mond Szent Pál – ő benne fel is támadtatok …” (Kol 2,12)

„Eltemettettünk vele a keresztség által a halálba, hogy valamint Krisztus feltámadott halottaiból… úgy mi is az élet újságában járjunk.” (Róm 6,4) Nagyon világos, hogy a Szentatyák, a hagyomány eme szócsövei, sem beszélhetnek másként. „A keresztség – mondja Szent Ambrus – eszközli az átmenetet a földiből a mennyeibe, a bűnből az életre, a vétekből a kegyelemre, a tisztátalanságból a szentségre. Aki ezen a vízen átmegy, nem hal meg, hanem életre támad.” Szent Özséb pedig így tanít: „Íme a gonoszság, melyet a pokol örök tüze alig tudott volna megemészteni, a szent forrás által rögtön megsemmisült s a rövid kis fürdővel ki van egyenlítve az örök büntetés. Bemártják az embert a keresztség forrásába s a pillanatig tartó fürdés által megszabadul az ősszülők örökölt bűnétől. A víz alatt marad, ami az örök tűzre volt méltó”.

Szent Ágoston nem győz áradozni a vigasztalástól, midőn a keresztségnek ezt az első hatását, a tökéletes lelki megtisztulást önmagában szinte érzékelhetőleg is tapasztalja: „Megkereszteltek – írja Vallomásainak könyvében – és ezzel eltűnt minden bánkódás előbbi bűnös életem felett. Ó, minő napok! Nem tudtam eltelni, ó, Isten, az emberi nem megmentéséért művelt csodáid bámulatától. Hogyan sírtam híveid gyülekezetének énekei alatt! És e könnyekkel beszivárgott a szívembe a te igazságod. Isteni félelem kapott lángra bennem. Könnyeim folytak és mégis oly jól éreztem magamat”. (Confess. 9. 2.)

b) A keresztség második hatása, amely az előzőnek, a tisztulásnak egyben oka is, a megszentelő malasztnak szétáradása bennünk. Ez királyi pompával, egész fényes kíséretével tartja bevonulását. Kigyullad erre a lélekben az új, isteni élet, mely azt kifejezhetetlenül széppé, boldoggá, szerencséssé teszi s hallatlan magas rangra emeli. Minderről azonban az első, általános részben oly bőven szólottunk, hogy a további fejtegetéstől ehelyütt felmentve érezzük magunkat. Világosítson mégis a dologra néhány példa:

Szent Lajos királyról beszéli a történelem, hogy különös kegyelettel volt eltelve ama hely iránt, mely őt keresztényi méltóságára emlékezteté. Poissy városában gyakran felkereste a várkápolnát, hol megkeresztelték s órákig eltérdelt ott a keresztkút mellett, melyből fejére önték az üdvösség vízét. Ki is jelenté barátai előtt, hogy e hely drágább neki, mint a rheimsi székesegyház, ahol királlyá koronázták, mert „ott – mondá – csak atyám mulandó koronájával ékesítettek fel s földi uralkodóvá kentek, míg ellenben itt Poissyban Jézus Krisztus fejékével díszítettek s a megváltás szent olajával Isten fiává kentek. Rheimsben földi trónra nyertem jogot, melynek értéke s fénye a halállal megszűnik, Poissyban a keresztség által a mennyek országára kaptam reménységet, Isten fiává s az ég örökösévé váltam”.

Szent Katalin eljegyzése, ez a bájos jelenet, melyet kiváló mesterek ecsetjükre méltó tárgynak találtak, szintén a keresztségben kapott megszentelő malasztot jelképezi. A minden tudományban kiválóan jártas pogány szűz álmában látja a mennyek szépséges Királynőjét kisdedével karján. Jézuska elfordítja arcát: Katalin nem szép, mert nincs megkeresztelve. Katalin felébred s álmának, de még inkább Isten csodálatos kegyelmének hatása alatt megtér s felveszi a keresztséget. Erre újra álmot lát. Szemléli ismét az Istenanyját gyermekével, aki most már édesen mosolyog reája s gyűrűt húz ujjára. Mikor a szűz felébredt, a gyűrűt csakugyan ujján találja. Erre magát, örök tisztaságát Krisztusnak felajánlja. A szüzesség koronájához csakhamar a vértanúságét is megszerzi.

„Ismertem egy jámbor nőt – írja Bourdon –, ki szegény volt földi kincsben, de annál gazdagabb a lelkiekben. A városkában, ahol lakott, templomépítésre gyűjtöttek. Nagylelkűen – ami éppen a szegényeknél nem ritkaság – felajánlja megtakarított vagyonkáját, egy tallért a szent célra. A plébános nem akarja elfogadni azon címen, mert az ilyen szegény a pénzre maga is nagyon rászorul. „Mit, én szegény? – kiált fel az asszony. – Nem vagyok‑e én megkeresztelve s így nem vár‑e reám egy boldog ország öröksége?”

Minthogy azonban a Gondviselés jelen rendjében bánat nélkül nincsen bűnbocsánat, aki személyes bűneinek megbánása nélkül venné fel a keresztséget, azoktól s az értük járó büntetéstől nem szabadulna s – amennyiben vétke halálos – a megszentelő malasztban nem részesülne. Mindazonáltal a keresztség előtt elkövetett vétkek sohasem tehetik a gyónás anyagát. Elég ezeket egyszerűen – legalább tökéletlenül – megbánni, hogy az ember – az érvényesen felvett keresztségnek ereje által – azok bocsánatát, az értük járó büntetések elengedését s a megszentelő malaszt természetfeletti ajándékát, annak minden járulékaival együtt teljes mértékben megnyerje.

c) A harmadik hatása a keresztségnek az a jegy, melyet a lélekre nyom s amely az embert valamiképpen Krisztus képére formálja, titokzatos testébe, az Egyházba bekapcsolja s a szentségek felvételére képessé s alkalmassá teszi.

Mivel pedig ez az isteni pecsét a lelken eltörölhetetlen, az érvényesen felvett keresztséget megismételni nem lehet és nem szabad. Minden ily kísérlet érvénytelen s hatástalan maradna. Szépen megvilágítják ezt az ősi katolikus tant Szent Ágoston szavai:

„Két születés van: az egyik földi, a másik mennyei, az egyik testi apától s anyától, a másik Istentől s az ő Egyházától. Sem azt, sem ezt nem lehet ismételni. Nikodémus voltaképpen a testi születésre gondolt (mikor ti. csodálkozva kérdé, vajon születhetik‑e az ember újból) és úgy, miként Nikodémus a testi születést érté, értsd te a lelki születést… Ádámtól születtem már, Ádám nem nemzhet engem ismét; Krisztustól is születtem már, Krisztus sem nemzhet engem ismét. Miként nem ismétlődhetik az anyától való születés: úgy a keresztség sem”.

Vonjunk le mindjárt az elmondottakból egynémely gyakorlati következtetést.

Minthogy a keresztség a Krisztus egyetlen igaz Egyházába való hivatalos belépés, nagyon világos, hogy mindaz, ki érvényesen veszi fel azt, ezzel az Egyház jogara alá kerül s annak törvényeit megtartani köteles. A protestánsok tehát, kik érvényesen vannak megkeresztelve, az Egyház parancsainak, törvényeinek jog szerint szintén alá vannak vetve, hacsak azok egynémelyike alól az Egyház őket bölcs s jóságos okokból nyíltan vagy hallgatagon ki nem veszi.

Az eretnekek által érvényesen megkereszteltek (főleg a gyermekek) voltaképpen mind katolikusoknak tekintendők, míg csak az Egyház keblét öntudatos cselekvénnyel el nem hagyják. (Konfirmáció!)

Amit meghagy a keresztség

A keresztség arra van rendelve, hogy általa mindazt, amit ősszülőnkben, Ádámban elvesztettünk, Krisztusban bőségesen visszanyerjük. És tényleg a keresztségben meg is van az erő, hogy mindent helyreállítson s nekünk mindent visszaadjon. Mindazonáltal egyes hatásait a Gondviselés egészen a boldog feltámadásig felfüggeszti. Egyelőre tehát az áterendő bűn némely gyászos következményei megmaradnak, minők nevezetesen a rendetlen hajlamok, bűnre ingerlő kívánságok, a nyomor, a szenvedés s végül a keserves halál. E két utóbbi alól még a szeplőtelen Istenanya, az Immaculata, sőt maga az Istenember sem voltak kivéve.

Bölcs okok vezették Istent, hogy a bűnbeesett emberi nemet, ha a keresztségben meg is tisztítja, de penitencia alól fel ne mentse s a bűn következményeit vele éreztesse.

Mert így aztán magunkban is tapasztaljuk, hogy mily káros és büntetésre méltó a bűn s jobban féljük s utáljuk azt. Továbbá Isten ily módon alkalmat akart adni, hogy szenvedés és küzdelem által hősi erényeket gyakoroljunk, életszentségre jussunk s annál dicsőbb koronát s pálmát érdemeljünk. Hol maradnának a hitvallók, szüzek s vértanúk fenséges diadalai, ha nem volna a világon kísértés, szenvedély, kín és szenvedés? Valóban az isteni Bölcsesség még a bűnt is ki tudta aknázni nagyobb dicsőségére s ily értelemben elmondhatjuk Szent Ágoston csodálatos, meglepő igéit: „Ó, szerencsés vétek!”

A keresztség anyaga és alakja

A keresztség anyaga

Miként a szentségekről szóló általános részben kifejtettük, a szentségek istenileg bölcs és szép szerkezete anyagból s alakból tevődik össze.

A keresztség anyagát s alakját annál is fontosabb szabatosan ismernünk, minthogy ezt az első s legszükségesebb szentséget szükség esetén kiszolgáltatni valamennyiünknek legszentebb jogunk s kötelességünk. A keresztség anyaga tehát a víz.

Érvényes anyag mindaz, amit a közfelfogás víznek tart s nevez: folyók, tavak, források vize, ásványvíz, esővíz, hóvíz, megolvadt jég, sőt a kémiai úton előállított víz is. Az érvényen az sem változtat, ha a víz zavaros vagy sáros.

Kétséges anyag, amelyhez tehát csak végső szükség esetén nyúlhatunk: a tejjel vagy borral kevert víz, nagyon híg tea, kávé, leves, hó s jég. Az ily anyaggal kiszolgáltatott keresztséget azonban feltételesen újra meg kell ismételni, amint biztos anyaghoz juthatunk.

Érvénytelen anyag mindazt, amit senki víznek nem tart, minő a tej, a leves, a tea, a sör, a nyál, a könny, a veríték. Ilyen vagy egyéb folyadékkal tehát még szükség esetén sem szabad a keresztelést megkísérlenünk.

A szükség esetén kiszolgáltatott keresztség anyaga akármily közönséges, természetes víz lehet, ha szentelt vízhez hamar s könnyen nem juthatunk. Az ünnepélyes, tehát pap által kiszolgáltatott keresztségnél azonban a Nagyszombaton s Pünkösd vigíliáján megáldott, szentelt vizet kell igénybe venni. Ha kegyelet Jordán vízről gondoskodik, szabad ebből az ünnepélyes keresztség anyagába, a megáldott vízbe is valamit elegyíteni.

Ami pedig a víznek a keresztelésnél való alkalmazását illeti, azzal a keresztelőnek valamelyes lemosást kell eszközölnie, mert csak így lesz a belső lelki megtisztulásnak érzékelhető jele.

Ez a lemosás történhetik alámerítés, leöntés vagy meghintés által. A keresztelésnek mind a három módja már kezdettől fogva a körülmények szerint alkalmazásban volt.

Az ősi Egyház századokon át többnyire alámerítéssel keresztelt. A keresztelendő övig a vízbe lépett, mire aztán a keresztelő a szentségi szavak elmondása közben egyszer vagy háromszor alámerítette. A betegeket azonban már kezdettől fogva leöntéssel vagy esetleg meghintéssel keresztelték. Teljesen hihetetlen, hogy az első 3000 hívő megkeresztelése, kiket Péter apostol prédikációja Pünkösd napján megtérített, másként ment volna végbe. (ApCsel 2,41) Már a katakombák falfestményei is tanúsítják, hogy az ősi gyakorlat a leöntést is ismeré.

Eleinte a keresztelést – Krisztus mintájára – a folyók partján szerették kiszolgáltatni. Mióta Nagy Konstantin 313-ban kiadott milánói rendelete az Egyháznak szabad mozgást engedett, divatba jöttek az ún. baptisteriumok vagyis keresztelő kápolnák. Rendesen kör alakú vagy szabályos többszögű kápolnák voltak ezek a székesegyházak tőszomszédságában. Közepüket a medence foglalta el, melyhez több oldalról márványlépcső vezetett. Az V-ik századtól fogva az sem ritka, hogy a keresztelő kápolnát, illetőleg keresztelő kutat magában a templomban helyezzék el. Minthogy pedig a XIII. századtól fogva a leöntés mindinkább kiszorítja a keresztelésnek egyéb módjait, a keresztelő medencék helyüket lassankint a keresztkutaknak engedik át. A vízzel való meghintés általános szokás sohasem volt, jóllehet annak érvényét az Egyház mindig vallotta s elismerte. A legújabb törvénykönyv a keresztelés módját illetőleg így határoz: „Habár a keresztséget érvényesen lehet kiszolgáltatni akár leöntéssel, akár alámerítéssel, akár meghintéssel… a mód, amely inkább van gyakorlatban tartassék meg a különböző egyházak kipróbált szertartási könyvei szerint”. (758. k.)

Hogy pedig a leöntéssel kiszolgált keresztség bizonyosan érvényes legyen, a vizet a megkeresztelendő fejére kell öntenünk s pedig oly módon, hogy a víz ne csak a hajat, hanem a bőrt is érje s azon valamelyest végig fusson. Ezt nevezi ugyanis mindenki az ember lemosásának, amit az Úr a keresztség szentségi jeléül rendelt.

Az akár szükség folytán, akár egyéb okból másképpen végbevitt keresztelést, amint lehet, feltételesen meg kell ismételni, nehogy ennek az oly szükséges s fontos szentségnek érvényét bármennyire is kockáztassuk.

A keresztség alakja

A keresztség alakja vagyis a víz alkalmazása (a leöntés) közben kiejtendő szavak a latin Egyházban a következők: N. Én téged keresztellek az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek nevében.

A lényegében azonos görög forma a következő:

Megkereszteltetik Isten szolgája N. az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek nevében.

Ezekből a szavakból elvennünk vagy azokhoz hozzáadnunk mit sem szabad.

Így pl. ha valaki a bekezdő szavakat: „Én téged keresztellek” elhagyná, a keresztség bizton érvénytelen s feltétlenül megismétlendő volna. Sőt a formában előforduló második „és” mellőzése is veszélyeztetné az érvényt.

Ha azonban a megkeresztelendőt nem neveznők meg, azért biztosan érvényesen volna megkeresztelve.

Viszont bármi hozzáadás a szentségi szavakhoz tilos, sőt olykor veszélyes is lehet, hogy az érvényt megrontja.

Így pl. ha valaki az isteni személyek neveihez nem csupán helytelen áhítatból, hanem azzal a szándékkal csatolná Szűz Máriát vagy valamely más szentet, hogy az ő nevükben is akar keresztelni, a szentséget érvénytől megfosztaná.

Ha akár az anyag, akár az alak szempontjából kétséges keresztséget megismételjük, ily szándékkal s szavakkal kell azt tennünk: „Ha nem vagy megkeresztelve, én téged megkeresztellek … stb.”.

A keresztség kiszolgáltatója

Az ünnepélyes keresztség kiszolgáltatója

Az ünnepélyes, szertartásos keresztségnek rendes kiszolgáltatója az illetékes plébános avagy annak helyettese a káplán. Más pap erre csak a püspök vagy plébános engedélyével vállalkozhatik, amit azonban szükség esetén az illető fel is tételezhet. A szerpapnak (diakonnak) szintén rendi hatalmai közé tartozik a keresztség ünnepélyes kiszolgáltatása, e hatalmat azonban napjainkban csak rendkívüli esetekben, kellő okból, engedéllyel gyakorolhatja:

A szükségbeli keresztség kiszolgáltatója

A szükségbeli, tehát nem ünnepélyes keresztséget bárki feladhatja érvényesen. A lényeges csupán az, hogy a keresztelő az anyagot s alakot helyesen alkalmazza s legyen szándéka azt tenni, amit Krisztus rendelt s az Egyház tesz, mikor keresztel. Viszont azonban nem lényeges, hogy a keresztelő Krisztusban, Egyházban higgyen avagy a keresztségről helyesen vélekedjék.

De még a szükségbeli keresztségnél is – amennyiben választani lehet – inkább áldozópap kereszteljen, mint szerpap; inkább szerpap, mint alszerpap; inkább egyházi személy, mint világi; inkább férfi, mint nő. Némely kényes esetben azonban csupa szeméremből ez a szent ténykedés nőre bízandó. Akkor is inkább nő kereszteljen, ha az gyakorlottabb s így a keresztség érvényességét jobban biztosítja.

Az a keresztény igazság, hogy az egyháziakon kívül más is érvényesen keresztelhet, csak nagy nehezen ment át a hívek köztudatába. Azonban már a 306-ban tartott elvirai zsinat hivatalosan is kimondja, hogy szükség esetén világiak is keresztelhetnek.

Ennek az egyébként ősi hitnek érdekes bizonyítékát látjuk Szent Athanáz (†373) esetében. Mikor Sándor alexandriai püspök egy alkalommal a tengerparton sétál, néhány játszadozó gyermeket pillant meg. Egyik közülük, az ő későbbi nagynevű utóda, Athanáz, a püspök szerepet adta s néhány gyermeket megkeresztelt. Sándor erre hivatalos vizsgálatot indít s a papi bizottság megállapítja, hogy a kiszolgáltatott keresztség érvényéhez kétség nem fér, csupán a kísérő szertartásokat kell pótolni. Athanázt s kicsi társait, kik neki a szent ténykedésben segédkeztek Sándor püspök a szülők beleegyezésével az Egyháznak adta át nevelésre.

Valami hasonló történt 1850-ben Metz városában. A plébános, a kitűnő katekéta, az iskolában a keresztségnek elkerülhetetlen szükségességét magyarázza. A gyermekek feltűnő aggódással tekintgetnek Esztikére, az ő kis zsidó tanuló-társnőjükre, ki az iskola egyik szögletében feladata mellett ül, akinek azonban semmi keresztény oktatás figyelmét el nem kerülte. Óra után bánatosan veszik körül, mert hiszen pajtásnőjük lelke a kárhozat veszélyében forog. Esztike is láthatólag zavart volt s nem sok rábeszélésbe került, hogy őt a megkeresztelkedésre rávegyék. Tanácskoztak, hogy mit tegyenek. Először is a plébános úrhoz fordulták kérésükkel, aki azonban megmagyarázta, hogy ehhez a szülők beleegyezése volna szükséges. Erre Esztike szüleihez mentek, akik a kérés teljesítését kereken megtagadták. A gyermekek – Esztikét sem véve ki – vigasztalhatatlanok. De hát – veti fel az egyik – nem mondotta‑e a plébános úr, hogy szükség esetén mindenki keresztelhet s nem forog‑e itt fenn valójában a szükség esete?

Esztikét tehát, úgy, ahogy tudták, a keresztségre előkészítették, aztán beosontak a mindig nyitott s éppen üresen álló templomba. Már-már a kereszteléshez fogtak, mikor újabb nehézség támadt. A plébános ugyanis azt is mondotta, hogyha lehet, inkább férfi kereszteljen, mint nő. Behívják tehát a közelben játszadozó Tódort, ki mint jó tanuló, a keresztség mivoltával szintén teljesen tisztában volt. Ez némi vonakodás után vállalkozott is a szent cselekvényre.

Minden sikerült. A gyermekek túl boldogan mennek haza, mintha mi sem történt volna. Három nap múlva Mária Eszter, a kis újkeresztény súlyosan megbetegedett s kevéssel utóbb az égbe költözött. A köztiszteletben álló plébános, kinek a titkot a gyermekek elárulták, felkereste most a boldogultnak szüleit, őket az egész esetről tudósította, s megkérte, hogy az elhunytat keresztény módon temethesse el. A szülők némi huzavona után ebbe bele is egyeztek. Sőt néhány napra rá a keresztény hit felvételére ők is jelentkeztek. Bizonyára a kis Mária Eszter könyörögte ki ezt a nagy kegyelmet számukra.

Eretnekek, szakadárok és nem keresztények is érvényesen keresztelhetnek

Még sokkal nehezebben tört utat a keresztény öntudatban az a hit, hogy az eretnekek, szakadárok, sőt a meg nem keresztelt egyének által feladott keresztség is érvényes.

Tertullián, sőt maga Szent Cyprián püspök (†258) az ily keresztség érvényét tagadták. A mind hevesebbé fajuló vitát I. István pápa (†257) döntötte el, kijelentve, hogy a régi hagyományokhoz kell ragaszkodni s ennél fogva az eretnekségből megtért egyéneket nem szabad újra keresztelni.

A meg nem keresztelt egyének által kiszolgáltatott keresztség érvényében Szent Ágoston is kételkedett. A kérdést nem merte eldönteni, hanem zsinatra bízta.

I. Miklós pápa és a compiègni zsinat Szent Ágoston kétségét is megoldotta, kijelentve, hogy pogány és zsidó is keresztelhet érvényesen.

Végre a tridenti szent zsinat kiközösítéssel bünteti azokat, kik az eretnekek által kellő szándékkal s megfelelő formában kiszolgáltatott keresztség érvényességét tagadják. A világiak s nem katolikusok által helyesen kiszolgált keresztség érvénye tehát végleg el van döntve, s abban katolikus ember többé nem kételkedhetik. Ámde annak megállapítása, vajon a világi vagy nem katolikus keresztelőben meg volt‑e a kellő szándék s a szentségi anyagot s alakot kellőképpen alkalmazta‑e, a gyakorlatban nem ritkán nehézségekbe ütközik. Nevezetesen ami a protestáns lelkészek által kiszolgált keresztséget illeti, az Egyház általános gyakorlata a legújabb időkig az volt, hogy azt érvényesnek elismerte és az eretnekségből megtérőket még feltételesen sem keresztelte meg, hanem egyenesen a töredelem szentségéhez s a szentáldozáshoz, illetőleg a többi szentségekhez bocsátotta.

Mióta azonban a protestantizmus hitbeli felbomlása mind nagyobb mérveket ölt s pásztorainak tekintélyes hányada még a Szentháromságot s Krisztus istenségét is tagadja, a helyzet lényegesen megváltozott.

Méltán lehet ugyanis kételkedni, hogy az ilyen lelkészek, mikor keresztelnek, azt akarják‑e tenni, amit Krisztus rendelt s nem látnak‑e a keresztségben csupán puszta üres jelképet.[3] Az sem bizonyos, hogy a szentségi anyagot s alakot megfelelően használták‑e?

1905-ben Németországban nagy feltűnést keltett az az eset, midőn a protestáns főhatóság Mauritz pásztor által az utolsó öt évben kiszolgáltatott keresztségeket (mintegy 600-at) érvényteleneknek deklarálta s a szülőket felszólította, hogy gyermekeiket újra kereszteltessék meg. A nevezett pásztor ugyanis, mint kitűnt, a keresztelésnél a következő önkényes formát alkalmazta: „Én téged keresztellek feltekintve az egyetlen Istenre, akit az Egyház Atyának, Fiúnak s Szentléleknek vall”.

Egy másik lelkész pedig – miként 1906-ban, január havában az újságok jelentették – Kölnben egyszerűen az igazság nevében osztotta a keresztséget.

Mi is hallottunk protestáns lelkészről, aki a „haza” vagy akár Kossuth Lajos nevében keresztelt s egy másikról, ki a vizet arasznyira a gyermek feje mellett öntötte a medencébe s az emiatt aggodalmaskodó szülésznőt azzal vigasztalta, hogy „hiszen ez úgyis csak jelkép”.

Az Egyházba visszatérők újrakeresztelése

Miért is a szent Officium elrendelte, hogy valahányszor eretnek az Egyházba visszatér, bármely felekezethez tartozott, a keresztség érvényét illetőleg vizsgálatot kell indítani s ennek eredménye szerint a kereszteléstől vagy egészen el kell tekinteni, avagy azt feltételesen vagy feltétlenül megismételni. Hazánkban a legújabb időkig a protestánsok keresztségét – kivéve az unitáriusokét – érvényesnek szokták tekinteni. Ez utóbbi felekezet ugyanis tagadja a Szentháromságot s így bajosan tételezhető fel, hogy saját hitelvei ellenére helyes szándékkal kereszteljen, még ha esetleg – állami kényszer folytán – a külső formát betartaná is, hogy így aztán bevett keresztény felekezetnek ismerjék el. Miért is a megtért unitáriust minden körülmények között föltételesen meg kell keresztelni.

Az elmondottakból az is nagyon világos, hogy miként másutt tárgyaltuk,[4] katolikus szülő gyermekét protestánsokhoz keresztvízre már csak ez okból sem küldheti. Az Egyház ezt a merényletet kiközösítéssel sújtja. (2319. k.)

Kétség merülhet fel a keresztség érvénye felől akkor is, ha azt világi egyén (pl. szülésznő) szolgáltatja ki. Ha a keresztelő ügyes, kioktatott, megbízható egyén, főleg, ha az anyag s alak helyes alkalmazását két vagy egy szakavatott tanú is igazolja, miként ezt a törvénykönyv – a lehetőség szerint – megkívánja (742. k.), akkor a keresztséget feltételesen sem szabad ismételni, hanem csupán az elmaradt szertartások pótlandók. Ha azonban a keresztség érvényéhez bármely okból alapos gyanú férkezik, azt feltételesen meg kell ismételni. Az új törvénykönyv a plébánosoknak szigorú kötelességévé teszi, hogy a szülésznőket, orvosokat, sebészeket a keresztelés helyes módjára gondosan kioktassák. (743. k.) Azt azonban szintén szívükre kell kötni, hogy a keresztséget csupán végső szükség esetén, amikor pap nem hívható, szabad kiszolgáltatniuk. A legnagyobb visszaélések közé tartozik, ha a szülésznő – mint néhol szokás – az újszülöttet, akár gyenge, akár erős, a születés után megkereszteli.

Az apa vagy anya tulajdon gyermekét csupán a végső szükség esetén keresztelje meg. (742. k.) Amennyiben azonban ez megtörténnék, ebből a keresztelésből semmiféle lelki rokonság nem származnék.

A keresztség alanya

Minden ember

Midőn Krisztus a keresztséget, miként láttuk – az üdvösség szükséges eszközévé tette, ezzel egyben az egész emberi nemet, melynek megváltásáért a világra jött, annak felvételére kötelezte. Ez már az ő általános üdvözítő szándékából következik, melynél fogva: „azt akarja, hogy minden ember üdvözüljön és az igazság ismeretére jusson”. (1Tim 2,4) A keresztség felvételére egyébként minden kivételt kizáró isteni parancsot is adott, midőn mennybe szállta előtt a legünnepélyesebb formában kihirdeti: „Elmenvén az egész világra, hirdessétek az evangéliumot minden teremtménynek. Aki hiszen és megkereszteltetik, az üdvözül; aki pedig nem hiszen, elkárhozik”. (Mk 16,15.16) Az apostol szerint tehát „nincs többé zsidó, sem görög, nincs szolga, sem szabad, nincs férfi, sem asszony; mert ti mindnyájan egyek vagytok (a szent keresztség által) Krisztus Jézusban”. (Gal 3,28)

A felnőtteknek – nagyon természetesen – mint a többi szentséghez, úgy a keresztséghez bizonyos felkészültséggel kell járulniuk. A Szentírás több helye mint ilyet nevezetesen a hitet s töredelmet állapítja meg. Ez utóbbi körülmény éppen olyan fontos, mint érdekes kérdés tárgyalására nyújt alkalmat. Miképpen vélekedjünk a kisdedek keresztségéről, kiket a hitre s töredelemre még képtelen, öntudatlan állapotban viszünk a keresztkúthoz?

A kisdedek keresztelése

A keresztény őskorban a pelagiánok tagadták a gyermekkeresztelés szükségességét, a középkorban a valdiak vonták annak hatékonyságát kétségbe. A XVI. század reformátorait e kérdés módfelett kényelmetlen helyzetbe hozta. Egyrészt nem mertek a tizenhatszázados hagyományos szokással szakítani, de másrészt a gyermekkeresztséget sehogy sem tudták ésszerűen a saját vallási rendszerükbe beleilleszteni. Hiszen szerintük az ige, a hit az, amely egyedül üdvözít s ennél fogva a szentségek sem lehetnek egyebek, mint a hit ébresztői s jelképei. Minthogy azonban a kisdedek hit indításra, jelképek megértésére képtelenek, tehát a szentségek reájuk nézve teljesen hatástalanok s feleslegesek. Sem Luther, sem Kálvin nem merték ezt a világos következtetést levonni s a gyermekkeresztelés mellett döntöttek. De levonták a következtetést a protestantizmus talaján felburjánzó anabaptisták, szociánusok s baptisták. Az utóbbiakkal vitatkozó Református Dogmatika[5] dicséretre méltó őszinteséggel bevallja, hogy „igazán konzekvenseknek csak a quakereket mondhatjuk, akik eltörölték a Sakramentumokat”.

Be kell vallanunk, hogy a Szentírás a gyermekkeresztségről, mint annyi más, a protestantizmus által is elfogadott igazságról nyíltan nem beszél, de mégis tanítja azt a sorok között. Annyi ugyanis a Szentírásban is világosan ki van mondva, hogy Ádámban mindnyájan vétkeztünk s így bűnben, üdvösségre képtelen állapotban jövünk a világra (Vö. Róm 5,12) és „ha ki újonnan nem születik vízből és Szentlélekből, nem mehet be az Isten országába”. (Jn 3,5) Az általános törvény alól tehát a gyermekek sincsenek kivéve. Ámde, ha a baj általános, az orvosságnak is ilyennek kell lennie.

Vagy hogyan? Az a Jézus, ki oly végtelenül gyengéd a gyermekvilág iránt – „hagyjátok – úgymond – a kisdedeket hozzám jönni és ne tiltsátok el őket, mert ilyeneké az Isten országa”, (Mk 10,14) – éppen rajtuk nem tudott vagy nem akart segíteni?

A világmegváltó, a jó Pásztor éppen nyája bárányait feledte el?

Aki mindenkiért ontá vérét, csupán a gyermekeket zárta ki szívéből, a gyermekeket mondom, akiket például állít oda: „Bizony, mondom nektek, aki nem fogadja Isten országát, mint a kisded, be nem megy abba?” (Uo. 15)

Valóban, ha ez így volna, kegyetlenséggel kellene vádolnunk az isteni Szívet, annál is inkább, mert az emberiség igen tekintélyes hányada kisded korában pusztul el.

Ha Krisztus a keresztség hatalmas mentőszerét nem terjesztette ki a gyermekekre, ezt csak azért tette, mert – mint a protestantizmus állítja – a gyermekek annak elfogadására képtelenek. Ámde, ha tudtak minden személyes közreműködés nélkül, sőt akkor, mikor még nem is léteztek, ősapjukban, Ádámban elbukni, miért is ne volnának képesek személyes közreműködésük nélkül, második atyjukban, fejükben, Krisztusban a szent keresztség által megigazulni?

És ha Isten az ószövetségben gondoskodott eszközről,[6] hogy a kisdedek az áteredő bűntől megszabaduljanak s a hívek lelki családjába felvétessenek, elmulasztotta volna ugyanezt tenni az újszövetségben, melyben oly „bőséges a megváltás?”

Egyébként a szentírási helyek némi hiányát s homályát bőven pótolják s megvilágítják a hagyomány és a tények.

Mi, katolikusok jól tudjuk, amit a protestánsok is – bár elvben tagadnak, de gyakorlatban számtalanszor vallanak –, hogy hitbeli tudásunk forrása nem csupán az Írás, hanem a hagyomány is.

Hiszen Krisztus apostolait nem írni, hanem prédikálni küldötte.

Nevezetesen, csakis a hagyományból ismerjük magának a Szentírásnak hitelességét s homályos helyeinek igazi értelmét.

Így, ami a gyermekkeresztséget illeti, az Írás több helyen egész családok megkeresztelkedéséről számol be. Így Péter Korneliusnak, Pál Lidia bíborárusnőnek, a filippii börtönőrnek, Krispusnak, a zsinagóga fejedelmének egész háznépét megkeresztelteti, sőt Pál Stefanának egész házát maga tulajdon kezével megkereszteli. A hagyomány e helyeket mindig úgy értette s magyarázta, hogy a keresztség jótéteményében a felnőttekkel együtt a gyermekek s kisdedek is részesültek. Az első századok Atyái a gyermekkeresztelésről már mint ősi hagyományos szokásról emlékeznek meg. És ha a megtévedt Tertullián körülbelül egy századdal az apostolok kora után ezt a gyakorlatot támadja, ezzel is csak a korabeli szokás mellett bizonyít. Szent Ágoston így ír ez ügyben: „A gyermekek keresztségét hagyomány útján az egész Egyház tartja s mint az apostoloktól átszármazott tanítást szilárdan gyakorolja”. „Habár a csecsemők – írja másutt – sem szívvel nem hihetnek még az igazságban, sem szájjal vallást nem tehetnek az üdvösségre s valóban sírás és zokogás közt ünneplik ezt a titkot, mintha ellenszegülni törekednének, mégsem állítja egyetlen keresztény sem, hogy náluk a keresztség kárba veszett.” „A kisdedeket is – írja ugyancsak ő – viszik a templomba, jóllehet tulajdon lábukon nem tudnak még oda futni… Senki tehát ne búgjon más tanítást a fületekbe: mindig ez volt az Egyház tanítása és szokása; ezt vette át az ősök hiteként, ezt tanítja végig.”

Szent Cyprián, Fidus tévedése ellenében ugyanezt hangoztatja: „a zsinati határozatok értelmében a csecsemők megkeresztelendők!”

Felette érdekes, amit Origenes (†254) ez ügyben ír: „Minden lélek, mely testben születik, szennyes a bűntől. Ez az oka, hogy a keresztséget, mely a bűn eltörlésére van rendelve, a gyermekeknek is kiszolgáltatják. Ha ugyanis a gyermekekben semmi sem volna, ami bocsánatra szorul, akkor a keresztség reájuk bizonyára felesleges volna”. Így beszél a hagyomány.

Végül itt a XIX. százados kereszténység!

Ha a gyermekkeresztelés érvénytelen és semmis volna s csak a felnőttek, hitet indítani tudók, volnának képesek a keresztség elfogadására, miként ez a protestáns hitelvekből szorosan következik, akkor kereszténység voltaképpen nem is létezik. Hiszen néhány jelentéktelen töredéktől eltekintve valamennyi tagja öntudatlan, kisded állapotban fürdött meg az újjászületés vizében.

Akkor nem volt keresztény az őskor, a vértanúk kora, nem a szent középkor. A hősök s tudósok, kik annyi dicsőséget szereztek nevében voltaképpen nem is keresztények. „A pokol kapuival dacoló Egyház” tévútra vezette s vezeti az egész emberiséget. Krisztus ígérete, ki Egyházával akar maradni mindörökre, üres és értelmetlen frázis, szóvirág csupán. Az egész isteni terv dugába dőlt. Jézus nem tudta vagy őszintén nem is akarta azt megvalósítani. Ámde akkor hihetünk‑e komolyan az ő istenségében? …

És ha mindeme föltevések ellen a józan ész és érzék tiltakozik, akkor el kell ismernünk, hogy „az igazság oszlopa és erőssége” az Egyház, nem téved, mikor a kisdedeket megkereszteli s e pillanattól fogva bekebelezett tagjainak tekinti.

Nehézségek a kisdedek keresztelése ellen

Azok a nehézségek, melyeket a gyermekkeresztelés ellen felhozni szoktak, valóban alaptalanok s könnyen megoldhatók. Az egyik Szent Pálnak a zsidókhoz írt levele egyik helyébe fogódzkodik (11,6), mely szerint „hit nélkül lehetetlen kedvesnek lenni az Istennél, mert az Istenhez járulónak hinnie kell…”

Igen, mi is elismerjük, hogy a hittel indul meg a természetfeletti élet, az Istenhez fordulás, és éppen azért a kisded sincs annak kötelezettsége alól kivéve. És majd fogja is azt teljesíteni, amint teheti. Erről kezeskedik az Egyház, a keresztszülők, kik a kisded lelkében elültetett természetfeletti életcsírát ápolni fogják. „A kisdedeket, mint mondja Szent Ágoston, a kegyelem átvételére nem annyira azok viszik, kik karjaikon hordozzák, hanem a hívők s szentek közössége.” Ez elég biztosíték arra, hogy a gyermek hitbeli kötelességének, mikor majd képes lesz arra, meg fog felelni. Lehetetlenre senki, tehát Isten sem kötelezheti.

Egy másik ellenvetés megint azt hangoztatja, hogy senkinek sem lehet saját beleegyezése nélkül, sőt akarata ellenére oly súlyos terheket a vállára róni, mint aminőkkel a keresztség kapcsolatos. Miért – Erasmus véleménye szerint – a megkeresztelteket, ha felserdülnek, legalább is meg kellene kérdezni, vajon hajlandók‑e önként teljesíteni, amit keresztszülőik nevükben megígértek… Ez a kifogás, amily tetszetős, éppen oly helytelen s igazságtalan. Az Egyház a tridenti zsinaton kifejezetten el is ítélte. A keresztség ugyanis az embert nem olyasmire kötelezi, amire nem mindenki hivatott, hanem oly dolgokra, melyektől minden ember örök üdvössége függ. Ha pl. a kisdedet valaki visszaéléssel pappá szentelné, felnőtt korában az Egyház nem kötelezné akarata ellenére, hogy a nőtlenséget megtartsa, hanem megengedné, hogy világi pályán, világi ember módján éljen. Hogy azonban a keresztény ember kötelezettségei egészen más természetűek, bővebb magyarázatra nem szorul.

De meg azután hányszor és hányszor vállalnak a szülők s gyámok a kiskorú gyermek nevében s annak javára kötelezettségeket, csinálnak szerződéseket, amelyeket az nagykorában természeti s állami jog alapján teljesíteni köteles. Miért ne képviselhetnék tehát a keresztszülők a gyermeket oly ígéretben, melynek betöltése őt a legborzasztóbb katasztrófától, a pokoltól menti s a legdúsabb örökséghez, a mennyországhoz juttatja?!

És végül megkérdeztek‑e minket, vajon akarunk‑e e világra születni? És íme mégis számtalan emberi kötelesség terheli vállunkat. Miért volna tehát igazságtalan, ha Isten és Egyház bennünket – megkérdezésünk nélkül – az újjászületésre meghív s az ezzel járó kötelességeket tőlünk megköveteli. Ez az utóbbi nehézség, melyet főképp Erasmus vetett a világba, nem egyéb, mint a magát Istentől minden áron emancipálni akaró emberi gőgnek találmánya.

Mikor kell a kisdedeket megkeresztelni?

Az új törvénykönyv előírja, hogy az újszülötteket mielőbb meg kell keresztelni s a plébánosoknak meghagyja, hogy a szülőket erre a súlyos kötelezettségükre minél gyakrabban s komolyabban figyelmeztessék. (770. k.)

Következésképpen a szülők könnyen halálosan vétkezhetnek, ha gyermekük keresztségét hetekig halogatják, főleg, ha a gyermek élete gyengesége folytán veszélyben forog.

Mindenesetre legjobb az újszülöttet még aznap vagy a rákövetkező napon keresztkúthoz vinni.

A kitett és talált gyermekek megkeresztelése

A kitett és talált gyermekeket, ha csak szorgos vizsgálat után keresztségük be nem bizonyul, feltételesen meg kell keresztelni. (749. k.)

A nem katolikus szülők gyermekeinek megkeresztelése

Nem katolikus szülők gyermekeit csupán a szülők beleegyezésével s abban az esetben szabad megkeresztelni, ha azok katolikus neveltetése biztosítva van. Halálveszély esetén azonban a szülők tudtán kívül is megkeresztelhetők. (750. k.) Ha az ily gyermek mégis meggyógyul, akkor valamiképpen gondoskodni kell, hogy a keresztény törvényt, melyet a keresztség által magára vett, megtarthassa. Isteni jogon köteles a keresztény életmódra.

Világszerte nagy feltűnést keltett az az eset, mely a múlt század derekán az akkori pápai állam területén lejátszódott. A kis Mortara Edgart, gazdag zsidó család sarját, aki 1851. augusztus 26-án Bolognában született, midőn zsenge élete végveszélyben forgott, a családnál szolgáló jámbor katolikus cseléd, Morisi Anna megkeresztelte. A gyermek – minden várakozás ellenére – mégis felépült. A dolog négy év múltán kitudódott. A pápai kormány erre az isteni jogra támaszkodva a gyermeket 1858. február 28-án a szülőktől elvetette, hogy keresztény nevelésben részesíttesse. A zsidóság erre világra szóló lármát csapott s Francia-, Angol- s Poroszország beavatkozását eszközölte ki. Mind hasztalan. A pápai kormány nem engedett. A vihar csak akkor csendesült, mikor az időközben felserdülő Mortara Edgar Pius maga önként kijelenté, hogy katolikus akar maradni, sőt a papi pályára készül. És csakugyan 1867-ben a lateráni kanonokrendbe lépett s szent életű pap, kiváló egyházi szónok s apostoli férfiú válott belőle.

Szabad a nem katolikus szülőktől származó gyermeket akkor is megkeresztelni, ha az apa, anya s nagyszülők már nem élnek avagy jogukat a gyermekre elvesztették (pl. a gyermeket kitették, eladták) vagy azt semmiképp sem gyakorolhatják. Az sem feltétlenül szükséges, hogy a gyermek katolikus nevelésébe mindkét szülő beleegyezését adja. Elég, ha a szülők vagy gyámok egyike erre kellő biztosítékot nyújt. Ha azonban, a gyermek katolikus nevelése biztosítva nincs, akkor – ha csak halálveszélyben nem forog – még a szülők kérésére sem szabad megkeresztelni.

Aki bár jogtalanul, de érvényesen nem katolikus szülők gyermekét megkeresztelte, annak katolikus neveléséről is gondoskodni tartozik.

Vegyes házasok és aposztaták gyermekeinek megkeresztelése

Vegyes, sőt aposztata katolikus házasok gyermekeit – ha csak az egyik fél is kéri – meg kell keresztelni. Különben érthetetlen volna, mért közösíti ki az Egyház alattvalóit, kik közé az említettek is tartoznak, ha gyermekeiket protestáns lelkésszel kereszteltetik avagy más vallásban neveltetik.

Koraszülöttek s magzatok megkeresztelése

A hitnek s szeretetnek szelleme, mely az Egyházat eltölti, szükségképpen megköveteli tőle, hogy a halhatatlan lélekről léte első pillanatától fogva gondoskodjék s azt minden lehető módon az ég számára megmentse. Ő Krisztus nyájának egyedül jogos, hivatott pásztora, az egyetlen kapu, amelyen át a lélek a mennyek országába juthat. Szükséges tehát, hogy ez a kapu minden lélek számára nyitva álljon.

Ez magyarázza meg, hogy Egyházunk elmegy a lehetőség legvégső határáig, csak hogy a megmentendő lélekhez jusson s azt a neki feltétlenül szükséges keresztségben részesítse.

Egyes rendkívüli esetekre nézve az új törvénykönyv így intézkedik.

Az anyaméhben senkit sem kell megkeresztelni, míg valószínű remény van, hogy születése után rendesen megkeresztelhető. (746. k.)

Ámde, ha veszély van, hogy a gyermek mielőtt megszületnék, meg fog halni, akkor az orvos vagy szülésznő erre alkalmas eszközzel az anyaméhben keresztelje meg.

Az ily keresztséget azonban, ha a gyermek utóbb mégis megszületnék, feltételesen meg kell ismételni. (746. 5.)

Ha szülés közben kell a gyermeket megkeresztelni s a fej a napvilágra jött, ezt kell leönteni a szentségi szavak kíséretében s e keresztséget még feltételesen sem kell megismételni.

Ha azonban más testrész pl. kéz vagy láb jön napvilágra, ezt kell a keresztvízzel leönteni, de az ily keresztséget már utóbb a veszély múltán feltételesen meg kell ismételni.

Az áldott állapotban elhunytakra nézve a törvény így intézkedik: „Ha az áldott állapotban levő nő meghalt, a magzat azok által, kikhez tartozik, elvétetvén, ha biztosan él, feltétlenül megkeresztelendő, ha kétséges, hogy él‑e, föltételesen keresztelendő”. (746. 4.)

„Gondoskodni kell – rendeli továbbá az új törvénykönyv, hogy minden koraszülött magzat, bármily időben született, ha biztosan él, feltétlenül, ha kétes, hogy él‑e, feltételesen megkereszteltessék.” (747. k.)

A burkot ilyenkor fel kell nyitni s a benne levő bármily fejletlen magzatot (embriót) langyos vízbe alá kell meríteni, elmondva közben a szentségi szavakat.

A szörnyszülötteket is legalább feltételesen meg kell keresztelni. (748. k.)

A kettős szörnyszülöttek (összenőtt ikrek) mindegyike feltétlenül keresztelendő meg. Ha kétséges, hogy két személlyel van‑e dolgunk, az egyiket föltétlenül, a másikat feltételesen kereszteljük meg.[7]

A felnőttek keresztelése

Mióta a keresztség, mint isteni parancs, ki van hirdetve – ami legkésőbb az első pünkösd napján megtörtént – azóta minden embernek lélekbenjáró kötelessége mielőbb megkeresztelkedni. Hogy azonban mekkora halasztás minősítendő e tekintetben súlyos véteknek, csupán a körülmények tekintetbevételével s mérlegelésével állapítható meg több-kisebb bizonyossággal. Lehetnek esetek, midőn a fenyegető erkölcsi vagy anyagi veszélyek a keresztségnek évekre szóló kitolását is megokolttá teszik. Azonban semmi esetre sem halasztható – miként ezt hajdanában nem ritkán tették – a halál órájáig. Már a szentatyák felemelték szavukat eme visszaélés ellen s az erkölcstani írók feltétlenül súlyos bűnnek ítélik azt.

Az új törvénykönyv előírása szerint felnőttet csak akkor szabad a keresztkúthoz bocsátani, ha a hit dolgaiban alaposan oktatva s a szent cselekvényre kellőleg elő van készítve. (752. k.) Ismernie s hinnie kell a Szentháromság, a megtestesülés és a megváltás titkait, az Egyházról, szentségekről, szentmiséről s imádságról szóló katolikus tanokat, az Isten s Egyház főbb parancsait s általában mindazt, ami őt a keresztény életre képessé teszi. Ki kell arra is oktatni, hogy a keresztség előtt élete bűneit meg kell bánnia.

Halálveszély esetén elégséges, ha a legfőbb hitigazságokat, a Szentháromságot, megtestesülést s megváltást eléje tartjuk, vele elfogadtatjuk s megígértetjük, hogy keresztény módon akar élni. (752. k.)

Önkívületi állapotban levőt csak akkor szabad megkeresztelni, ha valószínű, hogy megkeresztelkedési szándékát már megelőzőleg kifejezésre juttatta vagy most valami módon jelzi. Az ilyet azonban, ha felgyógyul s a keresztség érvényéhez gyanú fér, feltételesen újra meg kell keresztelni.

A kezdettől fogva esztelenek, hülyék, őrültek a kisdedekkel egyformán bírálandók el s feltétlenül megkeresztelendők. Ha azonban vannak világos pillanataik, a keresztségben csak akkor részesítendők, ha ily alkalmakkor vágyukat, szándékukat eziránt kifejezték.

Nem keresztények felnőtt gyermekeinek megkeresztelése

Nem kis nehézséget okozhat a lelkipásztornak, midőn a zsidóknak, mohamedánoknak, pogányoknak felnőtt, de még kiskorú gyermekei a keresztséghez kívánnak járulni.

Isteni jogon, de meg az Egyház tételes törvénye értelmében is mindaz, ki esze használatát már elérte, felnőttnek tekintendő s ha kéri, a keresztségben részesítendő. Igazságtalanság volna az üdv eme szükséges eszközét bárkitől is megtagadni, aki azt joggal kívánja.

Az állami törvények azonban ezt az egyéni jogot a legtöbb országban erősen s szigorúan korlátozzák. Így hazánkban az 1868. 53. t.-c. a betöltött 18-ik életév előtt – a halálveszély esetét kivéve – a másvallásra térést meg nem engedi.

Megeshetik tehát, hogy a lelkipásztornak vagy az állami törvénnyel, vagy a lelkiismeretével kell összeütközésbe jönnie. Nagyon világos, hogy ha az isteni s emberi törvényt összeegyeztetni nem lehet, akkor „inkább kell engedelmeskednünk Istennek, mint az embereknek”.

Ha azonban a keresztség súlyos veszéllyel fenyeget s a megkeresztelendő nagyobb veszély nélkül várhat, ajánlhatjuk neki, hogy szándéka kivitelét a megfelelő korig halassza el, vegye fel egyelőre a vágykeresztséget s időközben a szentségek felvételétől eltekintve, folytasson keresztény életet. Főleg az olyanokkal szemben kell óvatosan eljárnunk, kiknek állhatatosságában koruk s körülményeik folytán alig bízhatunk. Vagyonosabb jelentkezőknek azt is tanácsolhatjuk, hogy a keresztséget valahol külföldön vegyék fel. Ha azonban a kiskorúak a keresztséget sürgetően kérik s a hitben való kitartásuk is biztosítva látszik, akkor a katolikus lelkipásztor mindig tudni fogja a kötelességét.

A felnőttek keresztségét – amennyiben nehézség nélkül lehet – a megyés főpásztornak be kell jelenteni, hogy azt ő maga vagy megbízottja nagyobb ünnepélyességgel végezze. (744. k.)

A keresztség ideje és helye

A szükségbeli keresztséget bármikor és bárhol ki lehet szolgáltatni. (771. k.) Az ünnepélyes keresztelés mindennap végezhető. Szép s illő volna s az ősi Egyház gyakorlatának megfelelő, hogy a felnőttek megkeresztelése – főleg a püspöki s érseki székesegyházakban – nagyszombaton vagy pünkösd vigíliáján menne végbe. (772. k.)

Az ünnepélyes keresztelés helye a keresztkút, amelyet az Egyház rendesen a plébániatemplomban vagy rendkívüli esetekben egyéb templomban vagy nyilvános kápolnában állít fel.

A magánházaknál való ünnepélyes keresztelést az Egyház nagyon ellenzi. Csupán a püspök, rendkívüli esetekben, jogos és ésszerű okból, belátása és lelkiismerete szerint engedheti azt meg. (776. k.)

A hittől áthatott középkor a baptisztériumokat, keresztelő kápolnákat a lehető legnagyobb művészettel emelte, márványoszlopokkal, lépcsőkkel s freskókkal ékesítette. Illő s méltó volna, hogy ma is legalább a keresztkút ne valami ócska bútordarab legyen, hanem értékes márványból, ércből készüljön s oly díszes legyen, aminő csak tehetségünktől s buzgóságunktól telik. Hiszen a tabernákulumon kívül alig van egyéb, ami kegyeletünket inkább megérdemlené, mint a keresztkút.

Jegyzet. Igen jellemző a Református Dogmatikának álláspontja a keresztelés idejét s helyét illetőleg. Szóról-szóra közöljük, még a nyomtatás módját is utánozva: „Mikor kell keresztelni? A gyülekezeti (templomi) istentisztelet alkalmával … Egyik-másik gyülekezetünkben még megvan ez a „jó szokás”, pl. Komáromban vasárnap keresztelnek. Kivétel csak akkor fordul elő, ha a római katolikus bába hatása alatt (a pápás szükségkeresztség!) beteg csecsemőket hoznak keresztelni akkor, ha nincs istentisztelet”. (Heyns–Galambos: Ref. Dogmatika 1925.)

A gyakorlat megvilágítja a tant. A keresztség tehát – a protestáns felfogás szerint – a halálveszélyben forgó, esetleg elhalálozó gyermeknek vagy nem szükséges, vagy úgy sem használ, tehát voltaképpen felesleges.

A keresztszülők

A keresztszülők jogai és kötelességei

Már ősidőktől fogva a keresztség kiszolgáltatásánál keresztszülők szerepelnek. Első nyomukra – úgy látszik – azokban a kezesekben akadunk, kik a zsidó s pogány megtérők őszinte szándékáról a püspök előtt szavatoltak. Később aztán ugyanezek a keresztségnél is segédkeztek s a keresztelőmedencéből kilépő lelki újszülöttre a jelképes hosszú fehér ruhát reáadták.

A keresztény közvélemény idők folyamán ennek a kezesi tisztnek mind mélyebb értelmet s jelentőséget tulajdonít. Főleg a gyermekkeresztelésnél lép előtérbe fontos hivatásuk. Isten s Egyház előtt képviselik az öntudatlan kisdedet, nevében leteszik a hitvallást s a keresztségi fogadalmat s ettől fogva lelki kalauzai lesznek az egész életben.

Már Szent Ágoston így nyilatkozik róluk: „Az Anyaszentegyház, ez a gondos anya, mások lábát adja a gyermekeknek, hogy jöjjenek, mások szívét, hogy higgyenek, mások nyelvét, hogy vallást tegyenek”. Kötelmeiket pedig keresztgyermekeikkel szemben így fejti ki: „Intsétek őket a tiszta élet követésére, a bűn kerülésére, a katolikus hithez való ragaszkodásra, az Isten igéjének szorgos hallgatására, a béke szeretetére, a papok s szülők őszinte tiszteletére”.

Ez a lelki viszony a keresztszülő s a keresztgyermek között végre az Egyház által is szentesített lelki rokonsággá fejlődött, mely mint a testi rokonság közeli fokai, házassági akadályt létesít.

A keresztgyermek tehát bizonyos értelemben keresztapja, anyja hatalma alá kerül. Ezeknek szent joguk és kötelességük lelki gyermeküket a jóra oktatni, vallás-erkölcsi életüket ellenőrizni s keresztény neveltetésükről is gondoskodni, főleg ha a szülők azt elhanyagolnák, vagy elhalnának. A dolog fontosságából következik, hogy ez a kötelesség igazi, valóságos és súlyos természetű. Egyrészt tehát nagy megtiszteltetés, ha valakit a keresztszülői tisztségre felkérnek, de másrészt hálára érdemes jócselekedet azt nagylelkűen elfogadni, arra vállalkozni.

Az 1898-ban Genfben tragikus véget ért Erzsébet királynénk egy alkalommal a tiroli Kampiglio vidékén tett kirándulást. Terebélyes fa árnyékában pihen, mikor észreveszi, hogy egyik közeli ház ünnepibe öltözött lakói lótnak-futnak s szemlátomást nagy zavarban vannak. Megtudja, hogy újszülöttet kellene keresztvízre vinni, de az idő eljár s a keresztszülő nem érkezik. A királynő, akit senki sem ismert meg, erre nagylelkűen vállalkozik a keresztanyai tiszt betöltésére. A jó emberek a neve iránt érdeklődnek, hogy azt az újszülöttnek adják. „Ó az én nevem – felel a nagyasszony – ezen a vidéken szokatlan, adjuk inkább neki a legszebb nevet, mit ember viselhet, legyen a neve Mária.” Úgy is lett. Mikor aztán a szent cselekmény végbemente után a saját nevét a plébánia anyakönyvébe beírta, a plébános csodálkozva látja, hogy a keresztanya nem kisebb, mint Erzsébet, Ausztria császárnéja.

A keresztszülői tisztség nagy fontosságából egyben az is, szorosan következik, hogy arra a szülők csupán nagyon megbízható, vallásos, buzgó egyént válasszanak.

Szép példát adott erre a szász Henrik herceg, aki midőn 1526. július 31-én másodszülött fia, Ágoston született, keresztapának nem valami magas rangú egyént, hanem a jámborságáról híres chemnitzi apátot, tehát tulajdon alattvalóját szólítá fel. A következő levelet intézte hozzá: „Miután kegyelmed iránt különös hajlandósággal viseltetünk, felkérjük szeretettel, hogy Mária mennybemenete után való szombat estéjére nálunk Freiburgban megjelenni s aztán vasárnap fiúnkat keresztény szokás szerint a keresztvízre tartani s így a mi és kedves nőnk komája lenni szíveskedjék. Henrik”.

Midőn pedig az apát a keresztelés után – szegénységére hivatkozva – egy aranyat ajánlott fel keresztfiának ajándékul, a herceg így válaszolt: „Nem ilyesmire voltam én tekintettel, hanem egyedül az ön buzgó imájára s hogy igazi jámbor keresztapát keressek fiam számára”.

A keresztszülők helyes megválasztásában Egyházunk azzal is segítségünkre akar lenni, hogy megállapítja az érvényes és megengedett keresztapaság s -anyaság feltételeit.

E tekintetben az új törvénykönyv következőleg intézkedik.

Ki lehet érvényesen keresztszülő?

Keresztszülő érvényesen csakis az lehet, aki:

1. meg van keresztelve, már tudja értelmét használni s van szándéka ezt a tisztséget elvállalni;

2. nem tartozik semmiféle eretnek vagy szakadár felekezethez, nincs marasztaló vagy kinyilvánító ítélettel kiközösítve, az egyházjogi ténykedésekből kizárva s „infamisnak” (becsületétől megfosztottnak) ítélve, továbbá nem letett vagy lefokozott egyházi férfiú;

3. nem atyja vagy anyja, vagy hitvese a megkeresztelendőnek;

4. a keresztelendő vagy szülői vagy gyámja vagy ezek hiánya esetén a keresztelő által ki van jelölve;

5. a keresztelendőt a kereszteléskor személyesen vagy meghatalmazottja által érinti, tartja.

Hasztalan kérnénk fel tehát valakit a keresztszülői tisztre, akiben az imént felsorolt föltételek nem valósulnak meg, pl. protestánst, zsidót stb. Az ilyen nem válik igazi keresztszülővé, még ha mint ilyen szerepel is a keresztelésnél és beírják nevét az anyakönyvbe.

Ki lehet megengedetten keresztszülő?

Hogy pedig valaki nemcsak érvényesen, hanem egyúttal megengedett módon legyen keresztszülő, szükséges:

1. a 14-ik életév, ha csak a keresztelő jogos okból felmentést nem ad;

2. hogy az illető ne legyen nyilvános bűnös, pl. tisztán polgári vagy a katolikus Egyház által meg nem áldott vegyes házasságban élő; tovább nyilvános bűntett miatt az Egyház által fenyített;

3. hogy ismerje a hit elemeit;

4. ne legyen szerzetes újonc vagy fogadalmas, hacsak szükség nem kívánja s ha van hozzá legalább helyi elöljárójától kifejezetten adott engedélye;

5. ne legyen nagyobb rendekben levő klerikus (az alszerpaptól fölfelé), hacsak nincs püspökétől kifejezetten megadott engedélye.

Amíg tehát a szerzetesek (szerzetesnők) csak szükség esetén kaphatnak a keresztszülői tisztség betöltésére engedélyt, addig a püspökök papjaiknak minden különös nehézség nélkül megadhatják azt, amint Magyarországban tényleg meg is adták.

Egyéb egyházi törvények

Az Egyház törvénye továbbá előírja, hogy keresztszülő egy vagy legfeljebb kettő legyen. Az előbbi esetben más nemű is lehet, az utóbbiban egyiknek férfinak, a másiknak nőnek kell lennie. (764. k.)

A megkeresztelt, a keresztelő s a keresztszülő között lelki rokonság támad, amely házassági bontó akadályt is alkot.

Célja ez utóbbinak főleg az, nehogy a lelki rokonság s az ezzel járó szorosabb viszony, ha házassági reményekkel párosul, szabadosabb viselkedésre s meg nem engedett bizalmaskodásra ürügyet szolgáltasson.

Jegyzet. A protestáns álláspontot a keresztszülőség őskeresztény intézményét illetőleg a Ref. Dogmatika a következőben adja: … a büszke múlt írásban fennmaradt vaskos köteteiben olvasgatva, csak erősebbé vált ama nézetünk, hogy a mi keresztszülői intézményünk intakt maradványa a pápás vallásnak. Hogy a római katolikusoknak a maguk népegyházában szükségük volt, van és lesz a keresztszülőkre, hogy így az alrészeiben is finom logikával felépített zárórendszerükben folytonossági hiba ne legyen: az nem szorul magyarázatra. De, hogy miért kellett nálunk is meghagyni ezt az értéktelen szokást, azt csakis a „külső fronton folytatott harcok” számlájára lehet felírni, amikor … az átalakulás reformációs vajúdásában nem volt elég reformátori lendület ennek elsöprésére… De céltudatos munkával, felvilágosító beszédekkel nagyban elő lehetne segíteni az ily felesleges külsőségek elhagyását. (W. Heyns-Galambos: Ref. Dogmatika. 252–253. l.)

A keresztség szertartásai

A keresztény őskorban

Az a rendkívüli fontos szerep, melyet a keresztség szentsége a keresztény ember életében betölt, csak annál szembeötlőbb volt az első időkben, midőn az újjászületésnek folyama két korszakot választott el azoknak szöges ellentétben levő világnézetével egyetemben. Mennyire megokolt volt főleg akkorában a nagy óvatosság az újonnan megtért zsidókkal s pogányokkal szemben és az a nagyszerű ünnepélyesség, mellyel őket az Egyház e fontos fordulópontra állította! Egész életükre szóló felejthetetlen benyomásokat akart bennük kelteni. Hosszú, sokszor évekre nyúló próbának vetette őket alá, fokról-fokra készítgette őket az Isten országára, amelyet a szent keresztség nyitott meg előttük.

Magát a keresztség szertartását Tertullián így írja le a II. században: „Mielőtt a vízbe mennénk, az elöljáró (püspök) kezébe fogadást teszünk, hogy ellene mondunk az ördögnek, pompáinak és angyalainak. Ezután háromszor alámerítenek, majd kivezetnek bennünket a vízből és tejet és mézet ízlelünk, mint az egyetértés jelét. E naptól kezdve egész héten át tartózkodunk a mindennapi fürdőtől”.

Jeruzsálemi Szent Cyrill idejében (†386) a hitújoncság intézménye, a katekumenátus, már teljesen kialakult. A nagyböjt elején feljegyezték a megkeresztelendőknek neveit, megtanították őket az apostoli hitvallásra s többször megismételt szertartások által törekedtek bennük a gonosz lélek hatalmát megtörni s őket a keresztség nagy napjára előkészíteni. Ez rendesen nagyszombat éjjelén ment végbe. Szent Cyrill így írja le:

„Először a baptisterium (keresztelőkápolna) előcsarnokába léptetek és vettétek a parancsot, hogy nyugat felé fordulva, kezeteket felemelve a sátánnak ellene mondjatok. Ez azért van, mert nyugat a sötétség helye, az ördög pedig maga a sötétség; ezért a sötétségben van az ő ereje. Miután ti így képletesen nyugat felé tekintettetek, mindegyitek külön elmondá e szavakat: Ellened mondok neked, sátán és minden cselekedetednek és minden pompádnak és minden szolgálatodnak. Miután így a régi szövetség a pokollal és sátánnal felbomlott és szét van tépve, megnyílt előttetek a paradicsom, melyet maga Isten keleten ültetett. Ennek jelképezésére mondottátok el kelet felé fordulva: Hiszek az Atyában, a Fiúban, a Szentlélekben, a bűnbánat keresztségében.

Az előcsarnokból beléptetek a baptisterionba, ahol levetettétek ruhátokat s vele a régi embert minden cselekedetével együtt, s mezítelenségtekkel jelképeztétek azt, ki a keresztfán ruhájától megfosztva függött. Ezután tetőtől talpig olajjal kentek meg benneteket, hogy a bűnnek nyomát letöröljék s a láthatatlan démonokat elűzzék. Majd kézen fogva vezettek titeket a vízmedencébe, miként a Krisztust a sírba s most még egyszer megkérdezték tőletek, hisztek‑e az Atyában, Fiúban és Szentlélekben. Erre aztán háromszor alámerítettek titeket, hogy jelképezve legyen Krisztus háromnapos tartózkodása a sírban”. Így a keleti egyházban.

A római Egyházban a hitújoncok különböző osztályokban voltak sorozva készültségük foka szerint. A nagyböjt elején a püspök kihirdette előttük: „Itt a húsvét, írassátok be neveteket a keresztségre”. A jelentkezőket aztán a nagyböjt folyamán hétszeres „vizsgálatnak” vetették alá, amelyeknél a mai keresztelés szertartásainak már majdnem minden elemét feltaláljuk.

Maga a keresztelés húsvét vigíliáján ment végbe, melyet Szent Ágoston minden vigíliák anyjának nevez. A szertartások estefelé kezdődtek. Megáldották a húsvéti gyertyát s az ószövetségi Szentírásból vett hosszas olvasmányok után megszentelték a keresztvizet. Így aztán a keresztelésre a sor csak késő éjjel kerülhetett. Erre a megkereszteltek a papság és hívek seregétől kísérve a baptisterionból a főtemplomba vonultak, mely alkalomra nem ritkán az utcákat is kivilágították. A szentmise alatt, mely éjfél után kezdődött, már elénekelték az első Alleluját s az új keresztények megáldoztak.

* * *

Leírjuk ezek után a keresztelést, ahogy azt ma szolgáltatja ki a római Egyház. Más a szertartása a felnőttek s más a kisdedek keresztségének. Mi ez utóbbit adjuk, mely sokkal gyakoribb, rövidebb s emellett a felnőttek keresztelésének lényeges s jellemző szertartásait is felöleli.

A kisdedek keresztségének szertartásai

Mindazokat az imákat és szertartásokat, melyeket Egyházunk a kisdedek keresztelésekor végez, három csoportba oszthatjuk. Némelyek még a keresztkúthoz való járulás előtt mennek végbe, mások a keresztkútnál a keresztelést közvetlen megelőzik, ismét mások követik azt. Az első csoport élénken elénk állítja a megigazulásra való előkészület folyamatát, a második magát a megigazulást, a harmadik pedig annak gyümölcseit.

I. A keresztelés előtti szertartások

a) A keresztelendő fogadása. A keresztapát, anyát, karján a kisdeddel az Egyház szolgája, a pap, a templom tornácában vagy a sekrestyében fogadja. „Akik még nem szentelték magukat Krisztusnak – mondja ez ügyben Borromei Szent Károly – nem méltók, hogy a hívek módjára az Úr házába lépjenek.” Csak a keresztség nyitja meg számukra a templom, az Anyaszentegyház s a mennyország kapuit.

b) A pap megkérdi a keresztelendő nevét. Ősi szokás az újjászületés alkalmával a névadományozása. Ez lesz az illetőnek keresztneve. Ennek választása a szülőknek, illetőleg a felnőtt keresztelendőnek joga. Keresztnévnek mindig valamely szentnek nevét válasszuk, aki a megkereszteltnek különös mennyei pártfogója lesz. Ha mégis pogány nevet választanánk, csatoljuk ehhez egyik szentnek nevét is.

c) A keresztelendőhöz intézett kérdések s oktatás. „Mit kívánsz az Anyaszentegyháztól?” veti fel a keresztelő pap a kérdést. „Hitet” feleli a megkeresztelendő keresztszülője ajka által. „És mit ad neked a hit?” kérdi tovább a pap. „Örök életet” válaszolja a keresztszülő a gyermek nevében. „Ha tehát az örök életre be akarsz menni – jelenti ki erre a pap ünnepélyesen –, tartsd meg a parancsokat: Szeresd a te Uradat Istenedet teljes szívedből, teljes elmédből és felebarátodat, mint tennenmagadat.”

E szavakkal tömören megjelöli az Egyház – mondhatnék – az egész kereszténység lényegét. A hit, ha tevékeny szeretettel párosul, megadja az örök élet reményét s megszerzi annak leglényegesebb feltételét: a megigazulást.

Majd háromszoros felszólítás következik az Egyházat képviselő pap részéről: „Ellene mondasz‑e az ördögnek? És minden pompáinak? és minden cselekedeteinek?” A megkeresztelendő mindannyiszor azt feleli: „Ellene”. Ez az ellenmondás ősi szokás, melyet Tertullián s Szent Vazul már az apostoloktól származtatnak. A keresztény tehát szakítani tartozik az ördöggel s annak minden cselekedetével, nevezetesen a világgal, melynek a sátán a fejedelme s melyet Szent Jánosnál jobban soha senki meg nem határozott: „Minden, ami a világon vagyon – mondja az apostol –, a test kívánsága, a szemek kívánsága és az élet kevélysége”. (1Jn 2,16) Le kell mondania az ördög pompájáról, amely alatt az ősi Egyház főleg azokat a színjátékokat s fényes körmeneteket értette, amelyeket a pogányok a bálványok tiszteletére tartottak s amelyek rendszerint a legundokabb szemérmetlenségekkel voltak kapcsolatosak. Mondanunk szinte felesleges, hogy ez az ellenmondás ma sem elavult ceremónia. A világ végéig megmarad mélységes értelme s jelentősége.

Erre a keresztelendő a pap felszólítására leteszi a hitvallást Egyházunk legfőbb igazságaira, mit az mindenkor megkövetelt olyanoktól, kik tőle a keresztvizet kérték.

Már Filep diakónus a keresztség után kívánkozó szerecsen kincstáros elé feltételül szabja: „Ha hiszesz teljes szívedből, szabad. És amaz felelvén monda: Hiszem, hogy Jézus Krisztus az Isten fia. És megállítá a szekeret és leszállának mindketten a vízbe, Filep és a főtiszt, és megkeresztelé őt”. (ApCsel 8,37.38)

d) Ezután a pap háromszor gyengén ráfúj a megkeresztelendő arcára, miközben így szól: „Menj ki tőle, tisztátalan lélek és adj helyet a Szentléleknek”. Ez a háromszoros ráfúvás jelzi a sátán kiűzését s a Szentlélek közlését, mit a szent keresztség eszközöl.

e) A keresztjellel való megjelölés. Most a pap a keresztelendő homlokát s mellét kereszttel jelöli meg e szavak kíséretében: „Fogadd a kereszt jelét homlokodon s szíveden, fogadd hívő lélekkel a mennyei parancsokat s úgy viseld magad, hogy Isten temploma lehess ezentúl”.

A homloknak kereszttel való megjelölése a hit bátor megvallására figyelmezteti a keresztelendőt, a mellre vont kereszt pedig arra inti, hogy hite szerint éljen s ilymódon egykor eljusson az újjászületés dicsőségébe, miként ezt a nyomban rákövetkező ima szépen kifejezi.

f) Ezután a pap imádság közben jobbját a keresztelendő fejére teszi, jelezve ezzel az Egyháznak reája kiterjedő oltalmát.

g) Erre a só megáldása s megízleltetése következik, mi e szavak kíséretében történik: „Vedd a bölcsesség savát, hogy elnyerd az örök életet. Amen”.

A só ugyanis az ételeket megóvja a rothadástól s ízletessé teszi azokat. Ezáltal a természetfeletti bölcsességnek találó jelképe.

h) Majd végbemegy az ünnepélyes exorcizmus (ördögűzés). Ez távolról sem jelenti azt, mintha az Egyház a keresztelendőben ördögtől megszállottat látna. Azonban az ember az áteredő bűn folytán bizonyos értelemben a gonosz lélek hatalma alatt van. Ezt akarja az exorcizmus megtörni. Az exorcizmus kiegészítője a homlokra vont keresztjel, amelyet az Egyház mintegy védőszerül ad a sátán támadásai ellen, továbbá a kézfeltétel, mely alatt a keresztelő Istent arra kéri, adjon a megkeresztelendőnek előmenetelt a keresztény hitben és életben, adjon lelkének világosságot, szívének tisztaságot s megszentelődést.

A római szertartáskönyv szerint ezután nyomban a templomba való bevezetés következik. Az esztergomi szertartáskönyv azonban itt még közbeiktatja az evangéliumnak egyik rövid, kedves szövegét, mely visszatükrözi az isteni Mesternek a gyermekek iránt tanúsított gyengéd szeretetét.

i) A pap ugyanis felolvassa Szent Máté evangéliumának 19-ik részéből a 13–15. versét, amelyben el van mondva, mint hozzák az anyák Jézushoz kisdedeiket, mint áldja meg őket az Úr, kijelentve, hogy „ilyeneké a mennyeknek országa”.

Erre nyomban a keresztelő elmondatja a keresztelendő nevében a Miatyánkot, Üdvözlégyet s a Hiszekegyet. A római szertartáskönyv szerint ez már a templombamenet közben történik.

Az őskeresztény időkben előbb a Hiszekegyet s csupán utána a Miatyánkot mondották el. A cél ugyanis itt nem az ima, hanem az oktatás a hitre s az imádságra. Azért is előzi meg a Hiszekegy a Miatyánkot. Előbb kell ugyanis ismernünk a hitigazságokat s csak aztán lehet szó Istennek tetsző imádságról.

Az esztergomi szertartáskönyv szerint ugyancsak még a sekrestyében (a római szokás szerint pedig már a templomban) megy végbe:

f) „a megnyitás titka”, miként ezt már Szent Ambrus nevezi.

A pap ugyanis – az Üdvözítő egyik csodájára emlékeztetve – nyálához kevés hamut elegyít, „sarat csinál”. Ezzel megérinti a keresztelendő füleit e szavakkal: „Efeta, vagyis nyíljál meg”, majd az orrát, szólván: „Kellemes illatra”. S aztán hozzáteszi: „Te pedig fuss el, sátán, mert elközelített Isten országa”.

A külső érzékeknek ez a megszentelése azt célozza, hogy a megkeresztelendő lelki hallása és ízlése fogékonnyá váljék az isteni dolgok megismerésére s hívő elfogadására.

h) A templomba való bevezetés. Most a pap stóláját a kisdedre fekteti, így szólítva meg őt: „Isten templomába lépj be, hogy részed legyen Krisztussal az örök életben”.

Ezzel aztán a keresztszülők a kisdeddel a pap nyomában a keresztkúthoz vonulnak.

II. A keresztkútnál alkalmazott, keresztelést megelőző szertartások

a) A keresztségi fogadalom letétele. Miután a pap a keresztszülőkhöz intézett kérdés s a tőlük kapott felelet által megbizonyosodott, hogy a gyermek még nincs megkeresztelve, a keresztelést közvetlenül megelőző szertartásokba kezd. Nevezetesen felszólítja a megkeresztelendőt, hogy újra, mintegy elhatározóan s véglegesen mondjon ellen a sátánnak, minden pompájának s cselekedeteinek. Miután pedig ezt a keresztszülők a gyermek nevében megtették,

b) a pap megkeni a kisdedet mellén és vállai között kereszt alakban a katekumenek olajával. Ez a kenés jelzi s kieszközli a keresztelendő számára a bátorságot és erőt a kereszt hordozására s az állhatatosságot a kísértések s üldözések viharaiban.

c) Mindezideig a szertartások violaszínű stólában mentek végbe, mintegy a bánat s gyász jegyében. Most a pap fehérszínű stólát ölt, mert abba a cselekvénybe készül fogni, amely minden örömnek, diadalnak s dicsőségnek forrása.

d) Közvetlenül a keresztelés előtt még egyszer s utoljára felszólítja az Egyház a keresztelendőt, fejezze ki hitét az Atyában, Fiúban s Szentlélekben, az Anyaszentegyházban, a szentek egyességében, a bűnök bocsánatában, a test föltámadásában s az örök életben; nemkülönben jelentse ki nyilván s határozottan, fel akarja‑e venni a szent keresztséget s ezzel kész‑e magára venni a krisztusi édes igát s kedves terhet.

e) Erre aztán végrehajtja a pap a nagyszerű, életre s örökkévalóságra legjelentősebb cselekvényt: leönti háromszor keresztben a kisded fejét, elmondva közben a Krisztustól rendelt szavakat: „N” én téged megkeresztellek az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek nevében”.

III. A keresztelést követő szertartások

a) A pap az újjászületés fürdőjében lemosott gyermek feje tetejét kereszt alakban krizmával keni meg. „A mindenható Isten – szól közben –, ki téged a vízből s Szentlélekből újjászült s neked minden bűneidet megbocsátá, kenjen meg téged az üdvösség krizmájával az örök életre Krisztus Jézusban. Amen. Béke veled.”

Ez a krizmával való kenés azoknak az ősi időknek emléke, midőn még rendszerint a püspök keresztelt s nyomban aztán a megkereszteltet a bérmálás szentségében is részesíté. Ma már csak hatásos jelképe ez annak a királyi papságnak, melyre az új keresztény fel van avatva s figyelmeztetés, hogy miként a krizmát a beléje kevert balzsam illatossá teszi, úgy egyedül a keresztény erény s életszentség az, mely Isten Lelkét gyönyörködteti.

b) A keresztségi fehér öltöny. Hajdan a megkereszteltekre, amint a baptizterion medencéjéből kiléptek, fehér öltönyt adtak, amelyet ők a keresztségben visszanyert ártatlanság jeléül egészen fehérvasárnapig hordottak. „Fehér köntöst öltöttél magadra – mondja Szent Ambrus – annak jeléül, hogy kivetkőztél a bűn burkából s az ártatlanság tiszta öltönyét vetted magadra.”

Nagy Konstantin császárról olvassuk, hogy élete végén Nicomedia városában megkeresztelkedvén, ragyogó fehér köntöst vett fel s többé fejedelmi bíboráról tudni sem akart. Ennek a régi, mély értelmű szokásnak emléke az a szertartás, midőn a pap a megkeresztelt, illetőleg az őt képviselő keresztszülő kezébe fehér ruhácskát ad, mondván: „Vedd e fehér ruhát s vidd azt szeplőtelenül Krisztus bírói széke elé az örök életre. Amen”.

A vandalok által támasztott egyházüldözések alkalmával bizonyos Elpidoforus nevű aposztata keresztény volt megbízva, hogy hajdani hitsorsosait a lehető legkegyetlenebb módon üldözze, zaklassa. Egy alkalommal tulajdon keresztapja, Muritta diakónus került ítélőszéke elé. Ez hirtelen fehér öltönyt vont elő ruhája alól s így szólott: „Ez a fehér ruha, ez a keresztségi öltöny lesz, Elpidoforus, a te vádlód, ha majd az isteni Bíró az ő dicsőségében eljövend. Íme gondosan megőriztem azt, jeléül a te vesztednek s kárhozatodnak. Ez az öltöny volt rajtad, ártatlanon, mikor a keresztvízből kiléptél, ez lesz vádlód s kárhozatod, midőn majd a pokol tüze vesz téged körül. Te ugyanis mint ruhát vetted magadra a kárhozatot, mikor meggyaláztad s elprédáltad a keresztségi s hit-malasztot”.

c) Végezetül égő gyertyát nyújt át a pap a megkereszteltet képviselő lelki szülőinek kezébe. Emlékeztetés ez az Úrnak a tíz szűzről mondott gyönyörű példabeszédére. A léleknek a megszentelő malaszt soha ki nem aluvó mécsesével kell várnia az isteni Vőlegényt, de egyben figyelmeztetés is az Úr szavára: „Úgy világoskodjék a ti világosságtok az emberek előtt, hogy lássák jócselekedeteiteket s dicsőítsék Atyátokat, ki mennyekben vagyon”. (Mt 5,16)

d) Búcsúzóul az őskeresztény üdvözlettel: „Menj békével s az Úr legyen veled” – bocsátja az Egyház az élet nagy útjára legújabb hívét, szeretett gyermekét.

A felnőttek keresztelése

A felnőttek keresztelési szertartásai főbb vonásokban az elmondottakkal megegyezők. Különösen említésre méltónak találjuk azt, hogy a felnőtt keresztelendőnek éhgyomorral illik lennie annál is inkább, hogy a keresztséget követő szentmisén a szentáldozáshoz is járulhasson. Ha püspök van jelen, a megkereszteltet rendesen nyomban meg is bérmálja.

* * *

A görög keresztelési szertartások a rómaitól meglehetősen eltérők, szintén igen szépek s kifejezéssel teljesek. Ehelyütt is megemlítjük, hogy a görög szertartású pap a kereszteltet mindjárt a bérmálás szentségében is részesíti. Ezt nálunk, a római rítusban, az egyszerű áldozópap érvényesen nem teheti.

Keresztségre vonatkozó egyéb egyházi törvények

Összegezünk még ehelyütt néhány egyházi törvényt, melyek katolikus közönségünket némiképpen érdekelhetik.

Az ünnepélyes keresztségnek, miként imént említettük, kétféle szertartása van: egyik a felnőttek, másik a kisdedek keresztelésénél van alkalmazásban.

A megyéspüspök fontos okokból megengedheti, hogy a felnőtt keresztelésénél is a kisdedek keresztelési szertartását használják. (755. k.)

69

Ha a szükség-keresztséget világi egyén szolgáltatja ki, csakis a lényeges teendőt végezheti, ti. a vízzel való leöntést az előírt szavak kíséretében. (759. k.) Az így elmaradt szertartásokat később – hacsak lehet – a pap a templomban pótolja. (759. k.)

Kivételt alkotnak a felnőtt megtérő eretnekek, kiknél az elmaradt szertartásokat még akkor sem kell pótolni, ha feltételesen újra megkereszteljük őket. (759. k.)

Vegyes szertartású katolikus hívek gyermekeit az apa szertartása szerint kell megkeresztelni. Ezt hazánkban az 1814. október 4-iki királyi rendelet is így írja elő. Ha azonban valakit rászedve vagy végszükség esetén idegen szertartású pap keresztelt meg: ezzel az illető még nem lett annak a szertartásnak híve. (98. k.) Ha a vegyes szertartású szülők közül csak az egyik katolikus, a gyermek feltétlenül a katolikus szertartás szerint keresztelendő meg. (756. k.)

* * *

A megkereszteltnek nevét s egyéb személyi adatait be kell jegyezni a plébániai egyházi anyakönyvbe. (470. k.) Ez a fontos egyházi törvény a polgári anyakönyvelés behozatalával sem veszített jelentőségéből. Csupán a keresztelőlevél (nem pedig a polgári anyakönyvi kivonat) igazolhatja hitelesen, hogy mi keresztények vagyunk; azért ezt az Egyház számos esetben, nevezetesen a házasulandóktól, továbbá a papi pályára vagy szerzetbe lépőktől méltán megköveteli.

Néhány következtetés

Nem végezhetjük be a keresztségről szóló értekezésünket anélkül, hogy még egynémely következtetést a gyakorlati élet számára az elmondottakból le ne vonnánk.

Először nem szabad tűrnünk, hogy az újjászületés szent forrása, a keresztség, a társadalomban elduguljon. Miként a Bethuliát ostromló Holofernes haditervét főleg arra építé, hogy a kutakat s forrásokat a várostól elzárja, így a sálán is minden erejét s ügyességét latba veti, csakhogy az emberiséget a keresztvíztől megfossza. És tényleg vannak jelenségek, melyek e tekintetben nem kis aggodalomra adnak okot. Európa nagyobb városaiban százezrek élnek már, kik hithű keresztény ősöktől származtak, de maguk már nincsenek megkeresztelve. A protestantizmusnak üres, pusztán csak bizalmi hite s a szentségekről vallott hamis elve lassankint szükségképpen a racionalizmusba, teljes hitetlenségbe s pogányságba olvad fel s ezzel a kegyelmek első s legszükségesebb csatornája kiszáradt milliók számára.

Küzdjünk írásban s szóban, főleg a felvilágosítás fegyverével minden kereszténytelen irányzat, nevezetesen a keresztséget mellőzni akaró merényletek ellen.

Égy másik következtetés mi magunkat illet. És ez: a mélységes hála az isteni Gondviselés iránt, ki minket a keresztség malasztjával megajándékozott s a keresztényi méltósággal kitüntetett; de egyben a felelősségérzet s bizonyos félelem, mert „mindattól, kinek sok adatott, sok követeltetik, és akire sokat bíztak, többet kívánnak attól”. (Lk 12,48)

A szentatyák irataiban minduntalan visszatérnek ezek a gondolatok. „A szent keresztség – mondja, Nazianzi Szent Gergely – Isten jótéteményei között a legkiválóbb s legdrágább … Meg kell győződve lennünk, hogy a keresztség nem egyéb, mint Istennel kötött szövetség egy jobb, egy tisztább élet követésére. Azért legnagyobb félelemmel kell eltelve lennünk s lelkünket a legnagyobb vigyázattal őriznünk.”

„Ó, keresztény – kiált fel Szent Leó – ismerd meg méltóságodat! Te az isteni természetnek lettél részese, nehogy gonosz életmódoddal a régi aljassághoz visszatérj! Jusson eszedbe, hogy minő főnek, minő testnek lettél tagja. Gondold meg, hogy a sötétség hatalmától megszabadulva, Isten országának világosságába vezettek be. El ne feledd, hogy a keresztség által a Szentlélek temploma lettél. Ó, ne kergess ki ily lakót a bűn által magadból, ne vesd magad újra alá a sátán rabszolgaságának. Krisztus vére a te váltságbéred, aki igazságban fog egykor megítélni téged.”

Aranyszájú Szent János pedig így ír: „Hallottuk, hova emelt bennünket az isteni méltatás, mily magasra helyezett minkét Isten atyai kegyelme. Tartsuk magunkat tehát Isten gyermekeinek, viseljük magunkat méltóan nemzetségünkhöz! Éljünk az égnek, törekedjünk Atyánkhoz hasonlók lenni! El ne veszítsük a bűn által, mit a malaszt által nyertünk!”

E végből igen üdvös és tanácsos nem csupán első szentáldozásunk napján, hanem minél gyakrabban keresztségi fogadalmunkat megújítanunk. Az őskeresztény időkben szokásban volt nem a születésnapot, hanem a keresztelés napját megünnepelni s ez alkalommal a keresztségi fogadalmat felfrissíteni, megújítani. „Mert mit használ vala születnünk, ha meg nem váltattunk volna?” (Exultet.) A megváltás gyümölcseit pedig elsősorban a szent keresztség alkalmazza ránk. Ezért nevezi már Nazianzi Szent Gergely a keresztelési napot és évfordulót „a ragyogó világosság napjának”. Miért is ne tehetnénk mi is ünnepélyessé – a keresztségi fogadalom megújítása által – minden vasárnapot? Mennyire élesztené ez bennünk a hit szellemét s a nemes keresztény büszkeséget!

Megható példát adott a keresztségi fogadalom felújítására egyik hazánkfia, Geramb, aki a Szentföldet bejárva többek között a Jordánhoz is elzarándokolt. A szent folyó partján – mint útinaplója elárulja – így imádkozott: „Én Istenem! Mindenható és legjóságosabb, irgalmas Isten! Itt vagyok, hogy azon a helyen, ahol szent Fiad, az én Megváltóm, megkeresztelkedett, keresztségem szent fogadalmát megújítsam. Ellene mondok az ördögnek, minden pompájának s cselekedetének s neked adom át teljes magamat. Téged kívánlak szeretni s neked szolgálni utolsó leheletemig!”

M. I. N. D.

Források

Mihályfi Á.: Az emberek megszentelése.

Nagy A.: Hitelemzés példákban.

Noldin H.: Summa Theol. Moralis. III. (1920)

Pohle I.: Lehrbuch der Dogmatik. III.’

Schütz A.: Dogmatika. II.

Tanquerey A.: Synopsis Theol. Dogmaticae. III.

1. Decret. pro Arm. Denz. 696.

2. Az ősi Egyház Krisztust nem ritkán ιχθύς (halnak) jelképezte s nevezte. E szónak betűi görög szavakra emlékeztetnek, melyek magyarul annyit tesznek: Jézus Krisztus Isten fia, Megváltó. Tertullián erre céloz.

3. 1882-ben Bázelben a protestáns zsinaton 39 pásztor 32 ellenében a keresztség szükségessége ellen szavazott.

4. A hit és remény. 72. lap.

5. W. Heyns–Galambos: Református Dogmatika. (1925.) 254 lap.

6. Ez az eszköz az Ószövetségben a körülmetéltetés volt (amelyet a nőknél valami más szertartás pótolt). Vö. Ter 17,14. Ez az egyházatyák véleménye, így tanítja Szent Tamás (S. Th. 3. p. qu. 70. art. 4.); III. Ince a katharok elleni dekrétumában. Suarez az ellenkező nézetet szinte vakmerőnek állítja.

7. A feltételt mindig a körülmények szerint kell megformálnunk s legjobb azt a keresztelési formához kapcsolva ki is mondanunk. Pl. ha nem vagy megkeresztelve … ha élsz… ha ember vagy… ha e testrészen is megkeresztelhető vagy… én téged megkeresztellek az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek nevében.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

A keresztség az Újszövetség szentsége

A keresztség fogalma és természete

A keresztség előképei

A keresztség alapítása

A keresztség szükségessége

A vágy- és vérkeresztség

A keresztség nélkül elhunyt kisdedek sorsa

A keresztség hatásai

Amit meghagy a keresztség

A keresztség anyaga és alakja

A keresztség anyaga

A keresztség alakja

A keresztség kiszolgáltatója

Az ünnepélyes keresztség kiszolgáltatója

A szükségbeli keresztség kiszolgáltatója

Eretnekek, szakadárok és nem keresztények is érvényesen keresztelhetnek

Az Egyházba visszatérők újrakeresztelése

A keresztség alanya

Minden ember

A kisdedek keresztelése

Nehézségek a kisdedek keresztelése ellen

Mikor kell a kisdedeket megkeresztelni?

A kitett és talált gyermekek megkeresztelése

A nem katolikus szülők gyermekeinek megkeresztelése

Vegyes házasok és aposztaták gyermekeinek megkeresztelése

Koraszülöttek s magzatok megkeresztelése

A felnőttek keresztelése

Nem keresztények felnőtt gyermekeinek megkeresztelése

A keresztség ideje és helye

A keresztszülők

A keresztszülők jogai és kötelességei

Ki lehet érvényesen keresztszülő?

Ki lehet megengedetten keresztszülő?

Egyéb egyházi törvények

A keresztség szertartásai

A keresztény őskorban

A kisdedek keresztségének szertartásai

I. A keresztelés előtti szertartások

II. A keresztkútnál alkalmazott, keresztelést megelőző szertartások

III. A keresztelést követő szertartások

Keresztségre vonatkozó egyéb egyházi törvények

Néhány következtetés

Források

1

2

3

4

5