Mácz István

Örülj velem!

Lírai sorok az örömről

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Mácz István

Örülj velem!

Lírai sorok az örömről

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv harmadik kiadásának elektronikus változata. A könyv 1992-ben jelent meg a Szent Gellért Egyházi Kiadó gondozásában az ISBN 963 7487 63 8 azonosítóval. Az elektronikus változat a szerző engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más jog a szerzőé.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Mottó

Örülj velem!

I. Öröm benned

Öröme légy önmagadnak

Az arcod

A homlokod

A szemed

A füled

Az orrod

Az ajkad

A kezed

A lábad

A szavad

A mosolyod

Kimondhatatlanságod

A könnyeid

Titkaid

A képzeleted

Érzéseid

Az emlékeid

Fájdalmaid

Magányod

A szereped

A tudás

Reményeid

A szeretet

A szerelem

A hit

Csodálkozz

II. Öröm másokban

Szeretnek

A gyermek

Munkatársaid

Ellenségeid

A barátod

Az öregek

Mások öröme

Találkozások

Mások jósága

Lányok, asszonyok

Köszönés

A tánc

Beszélgetés

Az ajándék

Levél

Mondd: szeretlek!

Szíveket gyűjtök

III. Öröm az időben

Az idő

A percek

Az órák

Az évek

A reggel

A dél

Az este

Az éjszaka

Az ünnep

A tavasz

A nyár

Az ősz

A tél

Az életkorok öröme

Temetés

IV. Minden lehet öröm

Egy vers

Könyveid

Énekelj!

Sétálj

A víz

Egy korty ital

Meglepetés

Az állatok

Növények

Vásárlás

Az árak

Ruháid

A szoba

A kapu

Otthonod

Az iskola

A múzeumok

A templom

Az ablak

Az asztal

Egy másik asztal

A munkád

A harag

A te örömöd

V. Isten és az öröm

Mottó

„Hatalmas az öröm, erősebb mindennél.”

(Claudel)

„Örömkönnyekkel áztasd a földet, és szeresd e könnyeidet.

Ezt a megszállottságot pedig ne szégyelld, inkább becsüld, mert az nagy ajándéka az Istennek, és nem sokaknak adatik meg, csak a választottaknak.”

(Dosztojevszkij)

Örülj velem!

Claudelnek igaza van: Hatalmas az öröm, mindennél erősebb. Dosztojevszkij igazságát azzal egészítem ki, hogy az örömre minden ember kiválasztott. Te is!

Az ember örömre született. Erről beszél minden mosoly, minden kacagás, minden nevetés. Ha mégis kevés az öröm, arról nem az örömben gazdag világ tehet, hanem az emberi szív, mely az örömet észre nem veszi, át nem éli.

Az örömre szükségünk van, mert kiolthatatlan ösztönnel a boldogságot keressük. A boldogság pedig örömökben lép elénk. Amint az életünk „egészét” a pillanatok, a percek töredékében éljük meg, hasonlóképpen az „egész” boldogság egyszerre nem birtokolható, csak az örömben élhető át.

A boldogságot keresem én is, mint Te. Nem találom én sem, amint Te sem leltél rá teljesen. Kérlek, most tarts velem. Nem vagyok tudós, sem bölcs. Csak ember vagyok, akire az öröm rátalált. Vagy a szívem lett érzékenyebb az öröm iránt? Nem tudom. Ám az örömmel naponta találkozom. Itt. Most. Hívlak, örülj velem! A mindennapi kenyér mellé kell a mindennapi öröm.

A boldogságot mindig holnapra várjuk, holnaputánra, majd… Közben most élünk, most érzünk, most kell a szívnek örülni, hogy emberi legyen élete.

Ne várj értekezést, nem bölcseleti művet olvasol, sem tudományos tájékoztatót. Sorokat írtam az örömről. Olyan egyszerű, mint amikor azt mondják: egyél, igyál, tornázz, hogy egészséges légy. Ennyire egyszerű és ennyire fontos. Hányszor hallod a rádióban, televízióban, hogy többet mozogj, lélegezzél mélyen. Most én szólok. A szívedhez. Örülj velem! Naponta ezernyi öröm les rád, csak észrevedd, érezd, engedd magadba és örülj.

Örülni hívlak.

Nem lehet, hogy ne jöjj. Élni csak örömben érdemes és csak örömben szeretheted az életet.

I. Öröm benned

Öröme légy önmagadnak

Aki önmagát szereti, a világmindenséget és embertársait sem gyűlöli. Aki értékeli önmagát, az másban is sok-sok értéket talál. Aki saját énjének kútjából örömet tud meríteni, az az öröm más forrásait is naponta megleli.

Azt sem tudom, szép vagy‑e, okos vagy‑e, erős vagy‑e? Nem tudom, milyen testi, szellemi értéked lehet örömeidnek kútja. Csak azt tudom rólad, hogy te Egyetlen vagy a világon. A kiismerhetetlen múlt legkezdetétől a jövő beteljesedéséig ilyen ember, amilyen te vagy, személyiségednek sajátosságaival, Egyetlenként élsz most.

Nézz a tükörbe. Arcod alkatát típusba lehet sorolni, de ilyen még soha nem volt s nem lesz. Beszélj magnóra. Hangod alt, tenor, szoprán vagy basszus, de hangod színe egyetlen zeneként hangzik fel.

Saját éned mélységeiben olyat látsz, akit és amit nem láthatsz sehol.

Az igaz, eddig megvolt a világ nélküled. Bár a mindenség fejlődése első pillanatától téged is „előkészített”, hogy megszüless és valamit felcsillants, ami még nem volt. Valamit csak te jelentesz a történelemben, bármilyen jelentéktelennek tűnik életed. Ha nem születsz meg, nem ilyen a világ. Ha pedig csontjaidat szétfútta a szél, nyomod valamiképpen megmarad. Nincs teljes hatalma a halálnak a személyiség felett.

Több milliárd ember a világon. Mind más. Kettő nem azonos. Magad szintén Egyetlen vagy. Éned titokzatos érték. Legalább te tudd! Érezd! Éld öntudatosan egyetlen életed!

Ki örüljön neked, ha magad nem ismered fel azt az örömet, mely csak benned születhet, élhet és hathat?!

Önmagad örömének mézétől először neked kell megmámorosodnod. Ember vagy. Boldogságra születtél. A boldogsághoz az öröm ezer köldökzsinórral köt. Ezernyi gyökérrel táplálkozol az élet, a lét gazdagságából, melyben a zűrzavar látszata alatt a mélyben, a Mindenség szívében az összhang, a béke, a létezés öröme zenél.

Ebben vagy te egy hang.

Hallgasd magad.

Örömet keresel?

Magadba mélyedj el.

Az arcod

Az arc nem kirakat. Mégis minden rajta van, amit rejteni vagy láttatni akarsz.

Az arc nem plakát. Kiabál rólad mégis.

Az arcban jelenik meg legkifejezőbben az én. Önmagunk. Névjegyet nem tudunk mindenkinek adni, ám arcunk akarva-akaratlan mindenkinek megmutatjuk.

Az arc kincs. Megszoktuk. Nem is vigyázunk rá. A nők ugyan kozmetikázzák. Kívülről. Pedig az arc belülről épül és szépül igazán. Megmásíthatatlanul.

Az arc az ember. Az arcod Te vagy!

Hiába nézel tükörbe. A tükör halott tó. Igaz valód nem látod benne. Csak a másik ember szemében. Abban nézd magad. Hogy a másik mit lát, csak sejtheted.

Arcod látják. Mennyien? Viszik. A szívükben. Ismerősök és ismeretlenek. Arcod őrzik, akik szeretnek, akik gyűlölnek.

Arcodon az idő nyoma. Mi lesz belőle? Rajtad is múlik, mert arcodat építi vagy rombolja minden gondolatod, minden érzésed, vágyad és akarásod.

Az arcod remekmű. A torzó is lehet szép. Te légy benne. Ápold és szeresd. Örömed forrása lehet.

A homlokod

Nem figyelsz rá. Mások azonban figyelik. Nézik. Látják. A homlokod.

Magas, alacsony? Talán nem is ez a fontos. A koponya domborulatai. A ráncok. Vízszintesen. Függőlegesen. A kettő együtt. A Te műved.

Írás rólad. A homlokodon. Olvassák. Van, aki érti. Te írtad, bár nem biztos, tudod‑e, mit árultál el. Nem figyelsz rá.

Nézd meg. A vonalakat. Vallomások életedről. Beszélnek arról, ami jellemedre jellemző. Életedre.

Felhőtlen, gondterhelt, vidám? Felelőtlenül könnyed vagy gondokban töprengő? Nyílt vagy sunyi? Miféle fájdalom vésett rá nyomot? Derűssé mi tette?

A tükör beszél neked róla. Meg az életed.

Nézd és lásd meg a másikét. Minden homlok néhány sorban megírt regény.

Olvasd.

Különös öröm.

(A magadéra szüntelen írsz, ne feledd.)

A szemed

Két tó az arcodban. Vagy tengerszem? Vagy csillagok? Lehet, hogy eleven drágakövek.

Inkább két ablak, melyen át kinézel ismert-ismeretlen mélységeidből. Két tükör, melyben meglát az, aki nemcsak néz, de látni is képes.

Valaki állítja, hogy látni maga az élet.

Életed a szemedben. Az egyetlen élet, melyet csak te élhetsz meg, a szemedben gyullad fel és csap ki kék vagy fekete tűzzel.

A szemed. Lát. El tudnád sorolni csak a színeket, melyeket pillanatonként összeszed? Nézz szét. A zöldnek ezernyi árnyalata. Fehér és fehér között mekkora különbség! És mennyi forma! Kör, négyzet, egyenes, görbe. A testek játéka előtted állandóan a térben.

Látod az emberi arcokat. Az arcok mosolyát, sírását, az ajkak rándulását zokogásban, kacagásban. Látod az arcok történetét és olvasod vallomásukat.

Szemeddel nézel a másik szemébe. Szemek összevillanása. Egymásba merülő tengerek! És az egyik a tied!

A szemed mélyebb, mint egy tó. Rejtélyesebb, mint egy tengerszem. Fénylőbb a csillagoknál és értéke több a színes drágakőnél.

Végtelenre nyíló ablak.

Szeresd. Tartsd nyitva.

Az öröm percenként belép rajta.

A füled

Csoda a hang, csoda a zene, csoda az ének, csoda a dal. Füled hallja mind. Füled fogja fel a muzsikát és a zörejt. A csönd és a kiáltás szívedbe a füleden jut át. Füled hallja a szót, mit a másik mond. A fül a lélek nyitott kapuja, mely szüntelen a szavakat várja.

A világ hang és csönd. A világ hanggazdagsága a füleden át a tiéd. A csend, bensőd kincse, füled által lesz. Minden szót, minden beszédet füled hall meg.

Vigyázz a füleidre. Gyűjts kincseket vele. Hallgasd a madárdalt, a hívó szót, a nevetést, a zokogást, az áldást és a szerelmes hívást. Hallgasd a mennydörgést, halk neszét az osonó állatnak. A lepke szárnylebbenését. Figyeld a jó szót, a beszédet. Háló legyen a füled, mely a szóözönből kimeríti a beszédet, mely mond valamit.

Hang és csönd a világ. Mennyi hang és mennyi csönd a tiéd, csak hallásod legyen rá!

Minden hang, minden csend a szívedben öröm.

Tudom, van sikoltás, van hörgés, van jaj, mely kínból születik és van bombák robbanása, van rengés, amikor a föld megreped s ordít a vulkán, mikor kitör. Tudom. De a mindennapokban mégis több a hang, melyből a létezés és az élet öröme zenél.

Az orrod

Mennyi illat száll orrodon át beléd? Megérint és eggyé válik veled.

Rózsa, orgona, gyöngyvirág. Frissen kaszált rét. Akácosok virágzása. Illatozón. Ezernyi öröm!

Aztán a szagok sokasága. Hírt adnak a készülő ételről. Sültek, pecsenyék, ízes levesek, sütemények. Vonzanak. – Persze van szag, mely riaszt. Jelez. Kerüld ezt, kerüld azt! Vigyázz: gáz! És mindez az orrodon át.

Orroddal kacérkodik minden illat. Orrod érti a szagok beszédét.

A babák bőrének tejillata van. Kedvesedről parfümje mesél, hírt ad róla, emlékeztet rá s karjaiba hív.

Orrod. Jellemzi arcod. Kiemelkedik.

Orr. Két kicsi lyuk. A mindenség titkait képes szimatolni.

Az orrod kicsi vagy nagy? Mindegy. Érezze sajátos módján a világot, mely kész arra, hogy illat-könnyű örömeivel naponta megajándékozzon.

Az ajkad

Az ajkad színét, vonalait ismered. Valld be, ez volt az első, amit kamaszkorodban annyit kutattál magadon és faggattad: szép, nem szép?

Az ajk érzéki pont az arcban. Hogy élj, az ajkad nyílik ki ételre, italra. Hogy éltess, és életed termékeny legyen, teljessé váljon éned, ajkad nyújt és vár csókokat.

Ajkadon az élet ösztöntörvényei izzanak és ajkadon jő ki minden szó, melyben szellemed nyilatkozik meg.

Test és lélek, szellem és anyag örvénylenek ajkadon. Örvény örvény után kiált. És mennyi öröm!

Ajkadon naponta legyen adott és kapott csók. Testvéri, gyermeki, szülői s ha lehet, szerelmes csók. Naponta legyen ajkad a szavak forrása. Nem csupán hangé, hanem szóé, melyben kimondod magad.

Húsízű csókok. Szellemízű szavak.

Gyöngyök. Tűzvirágok.

Ajkadon.

Ó, mennyi öröm nyílhat ajkadon!

Ajkadról, ajkadban másoknak és magadnak. Naponta.

A kezed

A kéz alkot. A kéz dolgozik. A kéz teremt. Világot formál. Erejében fogja az anyagot. A világ megváltoztatásában az értelem munkatársa.

A kéz érint. Tapintással „lát”, „észlel”. A kéz érzi a másik melegét. A szívdobogást ő tapintja ki. Kéz szorít kezet. A másik embert a kéz engedi el. A kéz integet, hív, küld vagy taszít.

A kezedben magad mozdulsz meg. A kezed mozdulatával beszélsz, suttogsz, szónokolsz. Ha nincs szavad, kezed sem mozdul meg.

Vak szemek ujjaid hegyei, mégis látsz velük és a világból olyat ismersz meg, melyet csak ő tapinthat ki. Más érzékszerved arról semmit sem tud mondani.

A kezed. Érint és taszít. Üt és simogat. A kezed nyúl ételért, a kezed itat meg. Szerelmesed testét a kezed fedezi fel. A kéz ringat. A kéz csukja le a halott szemét.

A kezed. Szeresd. Örülj neki. Hisz hatalma van örömet adni.

A lábad

A térben élsz. Itt és ott azért is van neked, mert lép a lábad. A láb győzi le a teret. Innen oda. Onnan ide. Győzelem a távolság felett. Ha lábad nem volna, hiába repülő, hiába űrhajó. Lépések a Holdon, lépések a földön. Lépéseid otthon. A láb indul és érkezik.

A láb megy, sétál, siet, fut. A lábad visz oda, ahová vágyol és megtorpan, ha valahova menni nem akarsz. Lábad győzi le a nehézségi erőt. Ugrasz. Nyolcvan vagy százharminc centi magasat. Nincs szárnyad, de lábad van.

És mennyi játék! Ugróiskola, futball, kézi- és kosárlabda. Séta az utcán, kóborlás réten-mezőn, és kíséred a patakot. A dombok, a hegyek, a völgyek és szakadékok! Lépcsők és járdák a városok utcáin. Mind-mind a lábad élete.

Minden lépés öröm. Számoltad már, hányat lépsz egy nap alatt? Annyi öröm. Örömmel lehet tele minden napod, ha lábad észreveszed. Figyelj rá. Nehogy későn vedd észre, amikor már fáj.

Lépj!

Táncolj!

Örülj!

A szavad

Eső. Ki számolja a csöppeket? Fűrészelés. Ki számolja a forgácsokat? – A gyöngyöket számolják. Megmérik az aranyat.

Mit tesznek szavaiddal és mit teszel a szavakkal te, melyek szádból hangzanak fel?

A szavaid.

Egyetlen csöppben égboltnyi felhő íze. Egy forgácsban a tölgy ereje, a másikban a fenyő illata.

Mi van a szavaidban?

TE.

Minden szavad te vagy. A szíved, a lelked, az érzéseid, a tested egészsége, a gondolataid. Minden szavadban. – Vagy üresek? (Akkor üres vagy magad is.)

Ó szavak, hírközlők rólam. Futárok a másikhoz belőlem. Ó szavak, bennük közölhetem magam.

Szavaim, mi több bennetek, a hang vagy a gondolat? Szavaim, mit visztek belőlem? Azt, ami és aki vagyok? Szavaim, teljesen el ne áruljatok!

Szeresd és csodáld a szavaidat. Minden szó öröm. Öröm, ha képes vagy szavaidban megszületni, magad megmutatni.

Kár minden szóért, mely csupán a lármát növeli, mely a szavak szeméttengerét hulladékkal telíti.

A szavaid. Te vagy.

Örülj, hogy szólhatsz.

Szólj, hogy örülhess.

A mosolyod

Belső fény az arcodon és mások arcán. A mosoly a lélek derűje. Mosolyban szép az arc. Az arc legszebb dísze a mosoly.

A mosolyban a lélek bizalma néz a világra. Szebb a világ, ha mosolyogva nézed. Mosollyal az arcodon másként látod az embereket. Igazabb és jobbik énjük jelenik meg előtted.

Mosolygó arcot kinek van ereje megütni? A mosolyt senkinek nincs bátorsága összetörni. Mosolyra mosoly a válasz. Majdnem mindig. A mosolyban a szeretet bujkál. A kezed nyújtani nem mindig mered, de mosollyal bárkihez közeledni mersz. Ha mosolygó ember köszön rád, szíved felderül és mondod, jöjj közelebb!

Parkosítjuk a városokat, utcákat. Miért nem kiáltjuk: mosolyogjatok emberek! A város utcái lennének emberibbek. Virág és mosoly. Az utcán. És mindenütt. Mosolyogjatok egymásra, emberek! A mosoly az öröm fénye. Napfénynél melegebb.

Mosolyogj. Mosolyod belsődből fakad és elsőnek téged ragyog be. Kívül, belül. Azután másokat. Osszad mosolyod. Nem fogy el. Olyan, mint a láng, csak nem tüzet gyújt, hanem újabb mosolyokat az arcokon és a szívekben örömet.

Kimondhatatlanságod

Senki nem pótolhatatlan. Igaz. Bárki pótolható munkájában. Még a családban is megoldható minden. Senki olyat nem tesz, amit más tenni nem tudna. Hogy olyan verset senki nem ír már, mint Ady? Hogy Csontváry vásznait senki tovább nem festi? Igaz. Ám jöttek utánuk, akik a mát jobban kifejezik. Ady, Csontváry s a többiek, meg a hétköznapi emberek, nem pótolhatatlanok abban, amit tettek.

Mégis, ha valaki meghal, vagy életünkből elmegy, olyan érzésünk támad, többé ilyennel, mint ő volt, nem találkozunk. Igen, mert nem pótolhatatlan az ember, de mégis a mindenségben Egyetlenegy, ami őt azzá teszi, tette, aki s ami. És ez a személyiségnek kimondhatatlan lényege.

Aki és ami vagy, Kimondhatatlan. Érzed? Tudod?

Örülsz neki?!

Ne félj tehát elmondani, amit tudsz, ne félj megtenni, amit tenni akarsz, a „pótolhatatlanság” benned van, annyira benned, annyira az éned, hogy az kimondhatatlan. Közölhetetlen. Kimondhatatlanságod ad súlyt szavaidnak, sajátosságot tetteidnek, egyetlen, senkire nem hasonlítható vonást arcodnak, stílust és zenét beszédednek. Ne félj, ha másolnak, ha lopni próbálják titkaidat. Utánozhatatlanul pótolhatatlan benned a kimondhatatlan.

Kimondhatatlanságod örömeid legmélyebb kútja. Meríts belőle naponta.

A könnyeid

A könny forrása a lélek.

A könny mindig az emberről beszél. Az állatnak nincsenek könnyei. Csak az ember tud sírni.

Boldogságnak és boldogtalanságnak egyaránt vannak könnyei. Könnyezik szívünkben a fájdalom és könnyezik az öröm.

A könnyben énünk jelenik meg.

A könny vallomás. A szeretet, a szerelem könnyekkel is beszélhet. Az irgalomnak, a jóságnak is vannak könnyei. A gyűlölet és harag szárazon hagyja a szemet. A félelem és a gyávaság nyüszítő sírása igazán nem könny.

A könnyeket soha nem szabad szégyellni. Minden könny nagyon emberi. Nagyon Te. Nagyon Ő.

Csodálatosak a könnyben úszó szemek.

A könnyeknek hatalma van. Meglágyítja a kemény szíveket. A durvát megszelídíti és a kegyetlenből irgalmat vált ki.

Vannak könnyeid? Kincsek az arcodon. (Az érted sírt könnyek, ha tudnál róluk, gazdaggá, boldoggá tehetnének!)

Könnyeidben elsírod az elmondhatatlant.

Könnyeidről írok, pedig öröm a célom. Tévedek? Nem. Könny és öröm ikertestvérek. Ízlelgesd könnyeidet. Nem csupán sós, de mindegyiknek öröm íze is van.

Titkaid

Titok vagy.

Ismered magad? Átlátod saját lényedet? Életed múltja és jövője ismert előtted? Tudod a jelent?

Titok minden ember, titok vagy magad is.

Ember az, akinek titkai vannak. Érzed ezt és titkokat őrzöl magadban. Titok, amely csak a tiéd. Éneddel egy.

Mezítelenül még csak mutatkozunk mások előtt. Ám bensőnket feltárni nem csupán nem akarjuk teljesen, de képtelenek is vagyunk. Ha sikerülne, mi történne? Ki fogadná el pőre lelkünk?

Végletek élnek benned. A végleteket titkolni kell. Szíved egyik sarkában a szeretet, másikban a gyűlölet fészkel. Bűn és erény egymás mellett hogyan fér meg? Megfér benned. A végleteket titkolni kell. A teljes valóságot egymásról nem bírjuk el.

A titkaid. Ismered őket. Ártatlanok és vétkesek. Beszélgess velük. Te vagy. Félj tőlük. Örülj nekik. Lehet titkod, mely megőrjít. Vigyázz. Legyen titkod, mely boldogsággal tölt be.

Titkaid másokkal meg nem oszthatod. Titkaid árulója ne légy. Üressé ne fosszad magad.

Titkod a tiéd. Másokkal megoszthatatlanul, mint önmagad. De te vagy.

Szeresd magad és örülj titkaidnak.

A képzeleted

.Hatalom. Látni akarod a tengert? Elképzeled. Hegycsúcsokra vágyol? Elképzeled. Kedvesed arca nincs előtted? Képzeleted képernyőjén máris siet feléd. Halottjaidat nem látja többé a szemed? Vigasztal a képzelet.

Erő a képzelet, amely képeket teremt. A részeket egésszé álmodja, a hiányt pótolja, a jövőt a jelenbe hozza. Megszépíti a rútat. Felöltözteti azt, akit szeretsz. Látja mind, ami lehet és nem lehet.

Milyen a képzeleted? Fejleszd. Képzeld el az elképzelhetetlent. Lássad, amit olvasol, nem a betűket, a betűk lelkét. A vers minden szava kép legyen. Képzeleted színezze a leveleket.

Képzeleted tehet tudóssá, művésszé, munkád mesterévé. A képzeleted teremtő erő benned.

Nem olyan a világ, amilyennek szeretnéd? Képzeld olyanná, amilyennek akarod. Nem sikerült vagy nem sikerült az életed? Képzeletedben minden lehetsz.

Képzeleted ismerheti meg csak az embereket. Az ember benső világa csupán érzéssel és képzelettel közelíthető meg.

A képzelet színes képesség benned.

Játék.

A játékban pedig ott az öröm.

Érzéseid

Irigykedtem mindig a zeneszerzőkre, akik komponálni tudnak. Ma már tudom, nincs ok az irigykedésre. Komponálni bárki tud. Nem hangokat. Az érzéseket. Te magad is.

Hogy lárma tölti be szíved, vagy lényed boldogság előízeként muzsika hatja át, az attól függ, érzéseidből mit komponálsz, és ha kész a mű, hogyan vezényeled?!

Az érzések zeneként hatnak át. A zene érinti legmélyebben az embert. Ennél „mélyebben” csak érzéseid élnek. Az érzelmek tudatalatti énedből törnek elő. A hangok szinte adva vannak. Hogy mi lesz belőlük, rajtad múlik.

Milyen lényed zenéje? Milyen dallamok zengik át érzelmi életed?

„Hangolj” reggelenként. Idegeid, lelked, véred, éned csak akkor telik meg szép zenével, ha érzékeny, ha tiszta, ha a fegyelem összhangja uralja.

Érzéseid kedélyedben jelentkeznek. Van, amit örököltél. Van, amit szereztél. Játszani mindenképpen magadnak kell.

Tudj sírni, tudj kacagni, tudj megrendülni, tudj együtt érezni, tudj érzéketlen maradni, tudj érzéseidben önfeledt lenni, tudj mesében, dalban szólni. Légy hegedű vagy orgona. Találd meg magad. Egyetlen hangodon te szólj. Muzsika vagy a világmindenség művében. Élj. Érezz. Érzéseid zenéjében felzeng az öröm.

Az emlékeid

Az album a fényképeket őrzi, az emlékezet emlékeidet. Az emlékek éned részei. Építenek. Belülről. Emlékeid nélkül nem vagy az, aki vagy. Emlékeid, amelyen a felejtés úrrá nem lett, uralnak téged. Emlékeid többet árulnak el rólad, mint a tükör, amelybe nézel.

Emlékeid. Szerzett ismeretek és élmények. Rútak és szépek. Akartak és akaratlanok. Tudatosak és tudatalatti mélyek. Igen, van valami emlékezés sejtjeidben, ösztöneidben. Az élet valami nem-benned-átélt tapasztalata. Most már a tiéd. Beléd lopta a vér.

Emlékeid. Arcok. Tájak. Képek. Emberek. Barátságok. Szerelmek. Egy vidék. Ház. Állatok, amelyek hozzád melegedtek. Kutya, cica, kicsiny madár. Emlékeid. Éneddé váltak, s ha elmondod, már nem olyan. Hiszen arra nincs szó, ami miatt őrzöd őket.

Nincs örömed? Hunyd le a szemed. Emlékezz. Valakire, aki örömet adott egy napon, abban az órában… Emlékezz. Az elismerésre, amelyben érezted, valaki ráérzett énedre. Emlékezz. A megértésre, amikor volt, aki veled nevetett és volt, ki könnyedet letörölte.

Mennyi-mennyi emlék. Tele vagy vele. Ha ez nem, akkor mi életed mindennapi öröme?!

Fájdalmaid

Hol itt, hol ott jelentkezik. Váratlanul. Egyszer sajgón simogat, máskor szúr, mint a tű. Van, amikor belül harap bírhatatlanul s elűzni nem tudod. Fájdalom. Ismered. Meglátogat. Néha csak egy pillanat. Máskor órákig vendéged. Az már baj, ha idegeidbe otthont épített.

Fájdalom. Kerülöd. Megtalál. Futsz előle. Utolér. Ma. Holnap. Ő holnapután is ráér.

A fájdalom a betegség első szava. (Talán a közeli-messzi halál kürtjele.)

Fájdalmadban az élet szisszen, jajgat, sikolt. Míg fájdalomtól szenvedsz, élsz.

De hol az öröm?

Egy költő szerint a bűnnek is vannak virágai. Szerintem a fájdalomban is nyílnak örömök.

Birtokba vett a fájdalom? Máris melletted az orvosságot nyújtó kéz. Simogat a résztvevő szó. Könnyeket látsz az arcokon. Érted sírt könnyek.

Birtokba vett a fájdalom? Körülötted máris nyílnak az irgalom, a részvét, a szeretet virágai.

Szakíts belőlük.

Még a fájdalom sincs öröm nélkül.

Magányod

Egyedül vagy? Csodálkozol? Hiszen te csak te vagy. Senki és semmi más nem lehet te. Csak Te. Egyedül. Magányod innen ered.

Olykor jó a magány. Máskor fáj. Jó egyedül lenni önmagunkkal. Máskor éppen magunktól menekülnénk. Nincs hová. A másikhoz? Magány ő maga is.

Egyedül lenni. Nem kell hozzá sivatag, lakatlan sziget. Elég a tömeg. Elég néhány ember, aki nem ért meg. Minél érettebb személy vagy, annál inkább magányos lesz – bárkikkel élsz – életed.

A magányból menekülni próbálsz. Megértelek. Akihez futsz, az is egyedül van. Persze, ha két didergő összebújik, talán a hideg enyhül egy kicsit.

De ha senki sincs? Magad maradsz. (Így lesz végleg a halálban.) Akkor se ijedj meg. Nem látsz fényt, nem hallasz dalt. Melletted senki, Benned igen! Önmagad.

Viseld el magad. Társalogj önmagaddal. Ne ijedj meg. Ez nem elmebaj. A bölcsesség kezdete. Lépések befelé.

Ki vagy? Figyelj magányod csöndjében. Benső hangjaid szólani kezdenek. Megismered eddig csak sejtett titkaidat. Látod majd arcod belül. Nem igaz, hogy megriaszt. Hisz a jót látod, éppen a jót, amit akartál, amit tetteidbe burkoltál és senki észre nem vett. Ha más nem, Te szeretni fogod.

Megtudod, miért nem lettél híres ember. Megtudod, miért nem vagy „kiváló dolgozó”, miért értenek félre. Megtudod, mi a különbség álmaid, terveid és megvalósult éned között. Magányodban feltárulnak az erők, amelyek formáltak, alakítottak és teremtenek. Legtöbbször úgy, hogy meg sem kérdeznek.

A magány önmagad társaságába vezet. Megismered emberi arányaidat. Elmondhatod védő- és vádbeszédeidet. Szemléled láthatatlan életed. Lesz, ami rémülettel tölthetne el, de azon (mert nem lehet meg nem látnod) átsüt, átizzik, áttündöklik valami nagyon emberi, talán valami isteni.

Szeresd magad, ahogy vagy. Aki vagy. Ha önmagad nem fogadod el, ha önmagad nem szereted, hogyan fogadna el más és szerethetne valaki?

Magányod csöndjében a belső fények átvilágítanak téged. Látod emberi mivoltodat. Így és ilyennek magadon kívül csupán Isten fogadna el.

A magányos órák szerelmes órák önmagaddal. S nincs olyan szerelem, amely örömet nem terem.

Lám, a „keserű” magány különös örömökkel ajándékoz meg, ha vállalod a magányt és a magányban önmagad.

A szereped

Szereped csak főszerep lehet. Életed főszereplője csak magad lehetsz. Az élet, amelyet végig kell és végig akarsz élni, a te életed. Nem szerénytelenség: feladat, hogy annak főszereplője magad légy.

A főszerep mellett a főrendező munkája is a tiéd. Életedben másoknak magad osztod a szerepet. Ki lesz a társad a főszerepben, kinek jut csupán mellékszerep? Milyen műfajt választasz? Tragédia, dráma vagy komédia? Bohózat talán? Vagy mindegyikből egy-egy felvonás?

Tudom, nem ilyen egyszerű mégsem. Gyakran nem mi alakítjuk életünket, hanem az élet alakít minket. A régi görögök a Végzetet emlegették. A keresztények Gondviselésről beszélnek. Divatos ma a Véletlent hangsúlyozni. – Melyik igaz? Mind része az igazságnak?

Mekkora öröm töltötte be azt, aki a Végzet szerelmében hitt? Megnyugtató a Gondviselésre hagyatkozni. Játékos öröm és bátorság a Véletlen törvényszerű szeszélyeire bízni napjainkat.

Hogyan képzeled a szereped? Játszd komolyan. A tragédiának hőse légy. A komédiában te nevess szüntelen. A drámában tedd, amit kell s lehet. A lényeg: jól játsszad szereped. Magad játszod el. Így lesz sikered. Az életben nem bukhatsz meg. Ami rád méretett, amit magad választottál, abban győznöd kell.

Éljed hát főszereped. Játék és öröm így lesz életed.

A tudás

Mondják: hatalom. Mondom: öröm. A tudás birtoklás. A szellem vagyona. A sok-sok ismeret elvehetetlenül a tied. Az ismeretekben a világot ízlelgetheted. Értelmed a világot a fogalmakkal tapintja meg.

Ha többet tudsz, többet birtokolsz. Ami a tiéd, öröm. És öröm, hogy ismereteid által mélyül, szélesül az ismeretlen, ami körülvesz. Az ismeretlen, amit csak sejtesz, nem látsz, nem érintesz, nem értesz. A tudás fénye az ismeretlen homályába vész. Mennél többet tudsz, annál nagyobb az ismeretlen mindenség, amelyben élsz. S ki tudja, mi tesz boldogabbá, az, amit birtoklok, vagy az, ami után vágyom?!

Izgalmas öröm birtokolni azt, amit értesz, tudsz. Izgalmasabb naponta indulni tovább az ismeretlenbe.

Mit akarsz tudni? Örömöd akkor „jóízű”, ha önismeretedben megleled azt, ami neked való. Van, akit a csillagok érdekelnek, van, aki a rovarokat kutatja. Merre irányítod szellemed fényszóróit?

A szív élményei közismertek. Törekszik rá minden ember. Az értelem élményeiben is részesülhet bárki, ha eszét foglalkoztatja, a szellem nyitott és igényét nem fojtja el, de keresi, táplálja, enni ad neki. Ma. Most.

A tudás hatalom és öröm.

Reményeid

Mindenből van kiút. Minden út határtalan. Egyetlen úttorkolatban sincs tábla, mely azt jelezné, hogy zsákutca.

Az élet útjairól beszélek. Minden utat végigjárhatsz. A „végén” száz új út vár. Menj tovább. Ha lezárnak előtted egy utat, célod felé másik száz vezet. Indulj. Menj. Járj. Meg ne állj.

Remélj.

Míg élek, remélek – mondja a jelszó. Ám az is igaz, addig élsz, amíg remélsz!

A hétköznapok ezer lehetőséget rejtenek. Megtörténhet, amiben már remélni sem lehetett.

A remény szárny. A remény erő. A remény a test egészsége, a lélek roppant akarása.

Reménnyel kezd a napot, a munkát, a beszélgetéseket. A remény éltesse a szeretetet. Reményből táplálkozik a szerelmed. Reményben dobban a szíved. A remény lelkesít. A remény az élet levegője. Lélegezzél mélyen. Megtelsz vele. Remélj. A reményben él az öröm.

A „majd”, a „talán”, a „lehet” öröme a reményben előre ízlelgetted a teljesülés nagyszerű örömét.

Remélj.

A reményben az örömet lélegzed életedbe.

A szeretet

A szeretet az öröm édesanyja.

Erről nem lenne szabad írni, szólni. Talán érzed Te is. Ami nagyon emberi, ami valóságában teljes titok, ami hús-vér-lélek együtt, ami valami isteni az emberben, arról hallgatni kellene. Szeretet.

Ha éled, ismered az örömét. Ha meghalt benned a szeretet, csoda, hogy még élsz, de nem csoda, ha nincs örömed.

Szeretet.

A szivárvány színeire bomlik a fehér fény. A szívekben a szeretet annyi színnel, ízzel, örömmel él, ahány embert szeretünk. Minden ember mindenkit másként szeret. Szeretet az anyához, az apához, a testvérhez, a pajtáshoz, a munkatárshoz, a baráthoz, ahhoz, akihez a szerelem vonzza. Másként szeretjük a kutyát, az őzet, másként a kalitkába zárt kanárit. Más szeretet vonz a fák felé, kertünk rózsáihoz, a vázánk vágott virágaihoz. Ahány tárgy az életünkben, annyiféle szeretet.

A csillagok sem közömbösek. A Nap, a Hold. A többi égitest. Nemcsak az értelem kutat soha nem ismert, még csak nem is sejtett valakik után, hanem a szeretet „mindenkit birtokolni”-akarása nyomoz az űrben más élőlények után, akiket majd szerethet. A szeretet kitárulása, karjainak végtelenbe nyúlása él mindenkiben.

Teljességre mozdul szívedben is a szeretet. A szeretet boldogság-éhség benned. És az örömök forrása. Aki szeret, örül. Akit szeretnek, örül. Az öröm édesanyja a szeretet.

Szeretet. Nem lenne szabad róla írni, szólni. Hisz olyan természetes, mint az élet. Ám magad is tudod, két szemünk látását úgy megszoktuk, hogy nem is örülünk neki. Így, ha ma szeretünk, szerethetünk és szeretnek, megszokottnak vesszük és elfelejtünk örülni. Pedig a szeretet új örömet szül. Hát szeress! Szeress, szeress, szeress!

Az lehet, hogy nem szeretnek. El bírod viselni. De az már elviselhetetlen lenne, és megtiltani sem lehet, hogy ne szeress.

Szeress! Az öröm a szeretet minden pillanatában a tied.

A szerelem

Ha átélted már a szerelmet, tudod. Ha még nem voltál szerelmes, szerelemre született természeted előre sejteti, milyen csodálatos erőforrás a szerelem.

A szerelem nincs életkorhoz kötve. Fellángolhat gyermekszívben, mint rajongás; álomként az ifjúban; életként az érett emberben.

Mondhatja valaki, hogy a szerelmet az öröm mellett fájdalom is kíséri. Igen. A szerelem olyan, mint az élet. Gyötrelmes boldogság, boldog gyötrelem.

A szerelmes nem vak, hanem látó ember. A másikban látja azt, amit más nem lát. A szerelmes érző ember, mert a mindenség szeretet-lényege izzítja át testét, lelkét egyaránt. „Leszűkül” ugyan egyetlenegyre, de közben kitágul a végtelenre. Örvendező ember a szerelmes, hiszen elég egy szó, elég egy tekintet, elég, ha csak várja, ha csak látja, ha csak sír utána, ha reméli, hogy gondol rá, akit szeret. A szerelmes napjait átszövi az öröm, mert a legkisebb már majdnem minden neki.

A szerelmes érzi: valakié. A szerelmes tudja: valaki az övé. Szerethet és szeretik. Öröm!

A szerelem az ember élménye. A szerelemben kevés a test gyönyöre, kevés a lélek öröme, mindkettő kell. Egész ember, egészen. A szerelem az az öröm, amelyet más meg nem adhat.

Szeress! Éld meg a szerelmet. Az életet éled. Az életnek halál az ára. A szerelem árát se féld megfizetni.

Ha a szerelem már nem látogatja meg a szíved, mert megélted életed nagyobbik felét, akkor emlékezz. Emlékezz, éld újra felejthetetlen szerelmeid. Húzódj önmagad mélyére és jelenjék meg Ő, akit szerelmesen szerettél. Éld újra át emlékeidben, ami akkoriban az élet volt neked. Meglásd, az lesz most is. Meríts a szerelem hatalmas erejéből, amelyet semmi, a sok év sem tudott kimosni belőled.

Szerelem.

Megtalálod benne magad és a másikat. Valaki utánad kiált, mert szüksége van rád. Öröm. Valaki után kiáltasz, mert csak vele élhetsz. Öröm.

A szerelemben sejtheted meg, hogy a világmindenség alapszövete a szeretet. A világ jó és jók az emberek. Élni szép és élni érdemes.

A szerelem örömmel hatja át napjaidat, akár mint vágy (majd lesz valaki!), akár mint megélt élmény (van valakim!), akár mint emlék (csodálatos volt Ő). A szerelem nem életkorhoz van kötve, hanem a szívedhez. Dobog még a szíved? Akkor csak szeress és ízlelgesd a szerelmes örömet.

A hit

Szemnek a fény, fülnek a hang, nyelvnek az íz, testnek az egészség – ennél több az egész embernek a hit.

Hinni. Ahol az élet emberi, ott a hit jelen van. Nem élnél, ha nem hinnél a holnapban, a jövőben, amelyet előre nem ismersz, de hiszed, hogy érdemes élni a holnapért. Nem szeretnél senkit, ha nem hinnéd, hogy a szeretet boldoggá tesz, s akit szeretsz, viszontszeret. Meghalna benned hit nélkül a szerelem, ha nem hinnéd: élet a szerelem, s szerelmesed szerelemmel akar téged.

Hinni. Ahol hit van, ott van terv, ott van erő. Az emberi erőfeszítések robbanóereje a hit. A hit élteti az emberi kapcsolatokat. Az emberi kapcsolatok elszegényesedését napjainkban az egymásba vetett hit elsivárosodása okozza.

A hitben szárnyat kap a lélek. A hitben nyílik távlat. Hogy emberré lettünk, szerepe volt a munkának. Hogy az emberiség és az egyes ember fejlődik, halad, az a hitnek köszönhető.

A hit belső látást ad. A hit tapasztalja meg azt, amit az ész elérni nem tud. A hit túllép önmagán. A hit dörömböl az űr ajtaján, a halál kapuját a hit feszegeti. A hit tagadja a Semmit és azt, hogy van a Nincs. A hit a Van pártján áll. A hit által leszünk szerelmesek a létbe, az életbe. A költő a mindenség szerelmét énekli, mert hittel van tele.

Hinni és örülni. Más hinni és más örülni. Ám a hit életkedv és öröm. Az öröm pedig hitre hangolja az embert. Örülni és hinni más és más, mégis majdnem egy. Örülni és hinni nélkülözhetetlenebb az egész embernek, mint testnek az egészség, fülnek a hang, nyelvnek az íz, szemnek a fény.

Hiányzik valami belül? Üresség ijeszt önmagadban? Csak higgy és örülj.

Hiányzik valami belül? Üresség ijeszt önmagadban? Csak higgy és örülj.

Csodálkozz

Kérlek, csodálkozzál, mint a gyermek.

A gyermek boldog, mert látja a világ sok-sok csodáját. S minden „csoda” öröm. Csoda, hogy röpül a madár, hogy úszik a hal, kizöldül a vetés, fogócskáznak a hópelyhek. Csodálkozik a mesén, az álmokon és legjobban a valóságon.

Kérlek, csodálkozzál, mint a művészek.

A művészek csodálkozó emberek. Csodálatuk, ámulatuk jelenik meg a versben, a festményen, a zeneműben. Ha színész, szavaiban, arcán, testében.

Csodálkozni mindenki képes. A gyermek csoda-érzékeny. A felnőtt évek koptatják meg érzékenységünket. A művészek halálukig őrzik. Fokozzák. És te? Benned szunnyad a gyermek és él egy művész. Hiszen a verset, amit élvezel, újra költöd a szívedben; Bach zenéjét újra komponálod, mikor hallgatod és bár a festmény előtt kezed nem mozdul, a képet újra álmodod a művésszel.

A hétköznapban is mennyi csoda! Csak csodalátó szem kell. Ne legyen „természetes” minden, s nem igaz, hogy minden „magától értetődő”. Ésszel agyonszűkített szemünket szívünk nyissa ki!

Akkor a napkelte még soha-nem-látott csoda lesz; a lepke szárnyán elámulsz; a szél üzenetét hallgatod; az illatok nyelvét érteni akarod. Az arcok igaz és hazug meséjét örömmel olvasod.

Majd csodálkozol, hogy élsz, hogy lettél és vagy. Csodálkozol, hogy szemed lát, a betűk szavak, a szavakban fogalom, a fogalom gondolattól terhes, a gondolatban a szellem szikrája s abban valaki – és mindezt Te felfogod, akarod, szereted. Öröm benned. Ma. Most.

II. Öröm másokban

Szeretnek

Nem veszed észre? Ezért vagy szomorú. Könnyen elkeseredsz. Van, aki kétségbeesik. Csak azért, mert nem veszi észre, hogy szeretik.

Szeretnek.

Van bölcselet, amely állítja, hogy a Mindenség alapszövete a szeretet. Hogy vagy, létezel, a Mindenség egyetlen szálja vagy: szeretet. Mindegy, hogy ez gyertyalángnyi fény vagy csillag-tűzözön, nem lehet nem látni. Látni kell, mert vonzza a szemet s a szívet.

Ember vagy. Lényeged a szeretet. A szeretet azzal, hogy van, már vonz, hat. Akár akarod, akár nem, valakit vonzol, másokra hatással vagy. Van, aki keres. Pont téged. Mert csak te vagy elég neki. Van valaki, aki a szeretetnek arra az árnyalatára született, amely te vagy. Szeret. Szeretnek. Vedd észre.

Nézz körül! Szíved tapogassa ki. Érezze meg. A családban. Ismerőseid körében. Munkatársaid. Barátaid. Senkid nincs? Nem lehet. Nyisd ki a szíved. Nyisd ki. A virág, amely nem tárja szét szirmait, annak mézét a méhecske meg nem találja.

Szeretnek. Cserépben a virág, amelyet öntözöl. A cicád, amely lábadnál dorombol. A nap, amely melenget. A szél, amint kuszálja a hajad. Az eladó, aki rád mosolyog. Aki írja neked e sorokat!

Szeretnek.

Fogadd el. Az öröm lesz a tiéd.

A gyermek

Ahol ember él, ott a gyermek. Találsz helyet, ahol nincsenek? Mikor tölthetsz el egy napot, hogy gyermekkel ne találkozz? Játszóterek kacagásuktól hangos. Az utcán ők szaladnak előtted. Kórházban külön osztályuk van. Temetőkben ott a sírjuk. Vonat- és buszablakon szemükkel ők falják a tájat.

Naponta találkozol gyermekkel.

A gyermek ember. Ember az indulás lendületével. A kezdet ősfrissessége bennük. Szellemük nyitott. Lényük csodálkozás és öröm. Létük szirom-törékeny. Ősbizalommal néznek embert s világot. Mind kereső és ajándékozó szeretet.

Naponta találkozol gyermekkel.

A gyermekben a mese valóság, a valóság mese. Fölemeli kezét, mint a madár s más bolygóra repül… Nyolc-tíz babát sorba ültet, írást tanít, dicsér, büntet, hiszen ő tanár…

Szemük csodával tele.

Nézz rájuk, játékukból feléd nevet az öröm. Kérdéseikben a bölcsesség faggatja a létet, – ne légy türelmetlen, nem téged –, de most nekik, akik tapasztalni kezdik az életet és halált, te tudsz szólani.

A gyermek.

Ijedj meg, ha már nem tudsz örülni neki.

Munkatársaid

Nem ellenséged. Nem barátod. Ember, mint te. Hasonló igényekkel és vágyakkal. Értsék meg. Dolgozzanak együtt vele. Kudarcain ne nevessenek. Segítsék. Sikerén irigység nélkül örüljenek. Vegyék észre, ha új nyakkendőt köt. Dicsérjék haját, ha fodrásztól jött. Ha könnyek nélkül sír, úgy kérdezzék, hogy ne kelljen válaszolnia, ha nem akar. Ha boldog, örömét osszák meg. Tiszteljék véleményét.

A munkabérre neki is szüksége van. A jutalmat várja. A prémiumot miért ne érdemelné meg? Éhes a szóra. A megszólás fáj neki. Becsületére, jó hírnevére szüksége van. Mindent ő sem tudhat. Ha titkolja, még inkább segítségre szorul. Vannak jó és rossz napjai. Mint neked.

Munkatársad nem ellenséged, nem barátod. Ember. Hibákkal, erényekkel kevert lény. Mint te. A kő, amelyet rádobsz, visszahullhat rád. Ha dicséred, az elismerést válthat ki feléd. Amit neki segítesz, rajtad is segít. Ilyen az élet. Ott a munkahelyen.

Rajtad múlik, hogy munkatársad bosszúság vagy öröm lesz számodra. Amit magadnak akarsz, tedd a másiknak. S tetteid megtermik az öröm mindennapi gyümölcseit.

Ellenségeid

Panaszkodsz rájuk?

Miért, te mindenkit szeretsz? Gyűlölet még soha nem kavarta fel a szíved? Megbocsátottál? Megbocsáthat ő is neked.

Ellenségeid. Haragosaid. Szerencse, hogy vannak. Ki tárná fel árnyoldalaidat? A barát inkább csak dicsér. Dicsérete pedig – olykor – hízelgést takar.

Ha nincs sötét, tudod‑e mi a fény? A barát az ellenség mellett tűnik fel igazán.

Ellenség. Biztos? Vagy csupán más nyelven beszéltek. Talán félreértetted őt, ő meg téged. Keresd azt, ami összeköt. Kerüld, ami szembeállít. Lehet, pont azt nem bírod benne, ami csíraként benned is él. Hasonló hasonlónak örül – mondja régi közmondás, ám az azonos pólusok taszítják egymást.

Az ellenség tükör. Magadat láthatod egy kicsit benne. Merem vallani, Isten volt az, aki tanította: szeressétek ellenségeiteket. Félelmetes bölcsesség. Néha tedd meg. Naponta nem bírod. Néha. Kevesebb lesz az ellenséged. Szeresd.

Napfényre szétnyílnak a szirmok. Szeresd. Meglátod lelkét. Ha meglátod, még ellenségedben barátra is lelhetsz. Ha nem, hát keményre szorított ökle kisimul. Kézfogásnyira egymáshoz kerültök. Van‑e ennél nagyobb öröm? Megtudod, ha megpróbálod.

A barátod

Barátok. Egymásra talált két ember. „Két test, egy lélek”. Egy kapcsolat két főszereplője. Mindkettő önmagát játszhatja.

Barátod. Hasonló és más, mint Te. Személyiségében láthatod magad. Ilyen vagy. És látod azt, amilyen nem vagy, de szeretnél lenni.

Barátod. Szükség van jó szavára. Kacagása vidámít. A játéknak vele van zamatja. Kedélyed társaságában kellemes. Gondolatot ad. Ötletet. Veled sír, veled nevet. A barát elfogad olyannak, amilyen vagy. (A szerelemben két ember másnak álmodja szerelmét, mint a valóság.) Egyszerűen szeret. Éppen így kell neked és te neki. Ha mások volnátok, nem lennétek barátok. Adtok és kaptok.

Barátja mindenkinek lehet. Van, akinek nincs. Akkor hiánya érezteti, milyen kincs.

Nincs barátod? Lesz. Mozdulj, indulj, szólj afelé, akihez vonz a szíved. Nyitogasd önmagad. Nyitogasd őt. Talán egymásra találtok. De soha ne mondd, hogy nincs barátom, mert nem lehet.

Barátod.

Barátság.

Mondhatnám azt is: öröm.

Az öregek

Érett a mosolyuk. Szavuknak súlyt ad a tapasztalat. Sejtik már ők a szükségest, a fontosat. A jelentéktelent ismerik. Arcukon derű. Másképp látják az életet, mint aki fiatal. Amit tudnak, titok. Közölni nem érdemes. Senki nem fogadná el. Az életet minden ember maga járja végig.

Mögöttük az évek, a betegségek, a veszélyek. Győzelmek és vereségek, megélt gyönyörű és keserű szerelmek. Arcuk mi-mindent takar s mutat! Ősz az életük és remény. Szemlélődnek. Nem sietnek. Hová, minek? Ők már tudják az élet értékeit.

Öregek. Olykor arcuk fáradt. Kedélyük levert, betegség kínozza testüket. Lényük azonban reményt ébreszt. Mennyi évet megéltek! Megélhetem magam is. Öröm.

Idős asszonyok arca. Hová tették szépségük? A tavaszt felváltotta a tél. Mindkettő szép. Az egyik színes, a másik fehér. A nyár ízei a gyümölcsökben. A szépségük gyermekeikben, unokáikban.

Belső arcuk szépsége. Szerelemre nemcsak testük gyújtott. A lélek arca ránctalan lehet s éretten szép.

Idős férfiak arcán a régi erő nyoma. Most más uralja tekintetük. Az erő fiaikban, lányaikban és beépítve a világba! Erejük, vérük s szellemük általuk tovább él. Bennük elveszíthetetlen.

Igazságos az élet, nem viszik sírba az erőt és a szépséget. Továbbadták a lángot. Mások viszik.

Az öregség nem vég. Lépkedés az ismertből az ismeretlenbe. Valaki felé!

Mások öröme

Naponta hallod mások örömét:

– Nézd, vettem ezt a szép szoknyát!

– Győzött a Fradi!

– A jövő hónapban új lakásba költözünk.

– Gyermeket várok.

– A szomszéd Kati férjhez ment.

– Meggyógyultam. Jobban vagyok.

– Láttad tegnap este a filmet? Nagyszerű volt!

– A hétvégét a Mátrában töltjük.

– Képzeld, jutalmat kaptam.

– Gyermekemet felvették az egyetemre.

– Megdicsértek.

Naponta hallod az emberek mindennapi örömeit. Lelkesedéssel mondják társaid, ami jó érte őket. Míg mondják, szemükben fény, arcukon mosoly és lelkükben várakozás: örüljetek velem.

Tudsz örülni mások örömének? Az öröm örömet vált ki. Ha neked éppen nincs örömed, van másnak. Megosztja veled. Ha neked van, mondd el te is. A mások öröme a tiéd is lehet.

Találkozások

Mindennap megtörténik. Valakivel találkozol. Régi ismerős, régi barát, szívedben titkolt szerelem. Vagy más élményed vele, emlékként él emlékezetedben.

Minden találkozás feltámadás. Feltámadása énünk majdnem halálban alvó rétegeinek.

A találkozások sem véletlenek. Szükségszerűen elkerülhetetlenek. Nyomot hagynak. Érzéseket ébresztenek, reményt gyújtanak, rég felejtett múltunkra fényt derítenek. A találkozások újjászületések.

Lehetnek csalódások. Ő volt, akit szerettem? A barátom? a szerelmesem? az ellenségem? Csalódás, de csak akkor, ha nem ismerjük a szív törvényeit. Egyik ember a másiknak adott időben majdnem mindent jelent. Őrizzük őt, őket, mint fák őrzik törzsük gyűrűiben az éveket.

De most, most más, akire szükségem van. Akit szeretni tudok, aki majdnem a minden nekem. Csalódás nélkül nézzük hát, akivel találkozunk, és ha nem értjük most, értettük akkor. A találkozás perceiben régi önmagunkkal találkozunk. Önismeretünk mélyül. Különös öröm.

Találkozás. Valóságra ébredünk. Ez is lehet. Neked mi? Mind lehet. Menj az utcán, utazz vonaton, járd a várost, talán találkozol azzal, akire rég nem gondoltál. Minden találkozás öröm. (Ha éppen haragosod, ellenséged s utálod? A szeretet fölényével győzz önmagadon. Öröm!)

Mások jósága

A földhöz vonz mindenkit a nehézkedési erő. A nehézkedési erőn igyekszünk úrrá lenni. Lépünk, sárkányt készítünk vagy repülőre szállunk. Valami „erő” húz arra is, hogy a másikról rosszat mondjunk. Ki nem vallhatja be, hogy embertársa szemében könnyen észreveszi a szálkát (és szóvá teszi), míg a saját szemében nem látja a gerendát (ha látja, hallgat róla). Más lenne az élet és több lenne az öröm, ha ezt a „nehézkedési erőt” szintén legyőznénk.

A sok rossz, amit másokról elbeszélünk, nem a levegőt szennyezi. Közérzetünket. Hazug képet festünk ugyanakkor az emberekről. Mert nem lehet, hogy mindenki csak rossz, csak hitvány, csak helytelent tesz. A jóságot észre kell venni és szóvá tenni.

Ha látod a jót, beszéld el. Dicsérd a szemébe, dicsérd a háta mögött. Híreszteljük el a hűséget. Híreszteljük el, ha valaki megtartotta a szavát. Beszéljük ki annak a nevét, aki önzetlen volt. Miért ne mondanánk el a jót, hogy segítettek, udvariasak voltak.

Aki kimondja a jót, jóságra derít fényt. A jóság nélkül kihalt volna az emberiség. Volt mindig, aki háborút üzent. És mindig volt, aki békét kötött.

Öröm, ha magadról hallod a jót. Öröm, ha másokról beszéled el.

Mondj jót másokról. A rosszat pletykálók kedélye keserű, arcuk sárga. Mások jósága, ha látod és elbeszéled, örömmel szépíti meg életed.

Lányok, asszonyok

Mona Lisa mosolyáért Párizsba utaznak. Titokzatosan telt mosoly. Mond valamit és nem tudni mit. Valami üzenet, talán a nő üzenete a mindenségnek. Talán a Szépség lehelete az ajkán.

Láttam Mona Lisa mosolyát. Öröm volt nézni. Mikor látom újra? Nem tudom. Azt tudom, hogy naponta megyek az utcán és szembejön velem – ki tudja mennyi – asszony, lány. Nézem őket. Látom mosolyukat. Nem olyan, mint amit a művész vászonra örökített, márványba vésett. A hétköznapok lányainak mosolya élő, a pillanatban született.

Mennyi mosoly az utcán? Mind titokzatos. Mind valamit mond. Mind üzenet. Talán a NŐ üzenete mindenkinek. Nekem. Talán a Szépség csókja ajkukon.

Mind beszél nekem, ha nem is nekem szól. A mosoly a szépségnek egyetemes nyelvén üzenet. Neked, nekem, mindannyiunknak. Még akkor is, ha a mosoly éppen csak valakinek szól elsősorban. Személyesen. (Ilyenkor talán még szebb s titokzatosabb.)

Mennyi öröm!

Párizsban – ha eljutsz oda – nézd meg a világhírű asszonyi mosolyt. De addig, ma, most, az utcán, ott ahol vagy s asszony is van, lásd meg arcukon a mosolyt.

Üzenet és öröm!

Köszönés

Jó napot! Szia! Kezét csókolom! Csüü!

Vita folyik arról, hogyan köszönjünk. Közben elfelejtünk köszönni egymásnak. Kerüljük a köszönést.

A köszönés tisztelet. A köszönés bizalom. A köszönés lépés a másik felé. Mintha kezed nyújtanád. A szív dobban a köszönésben a másik szíve felé. A köszönés a szeretet gyertyalángnyi lobbanása. Melegszünk benne. Látunk fényében.

A köszönéstelen érintkezésben fagyott a hangulat, köd hályoga tekintetünkön.

Sétálj a mezőn, járj az erdőben, érezd a természet békességét, vedd észre az élőlények „köszönését”. Köszönt a harangvirág, díszben tisztelegnek a fenyők, méltósággal vigyázzban áll a tölgy. A lombban elbújt láthatatlan madár dallal köszön. Az élő világ „köszön” az embernek, csak az ember nem akar köszönni az embernek.

Pedig mennyi hely, mennyi alkalom.

Oly furcsa a liftekben a közelség, érezzük egymás leheletét, de köszönés nem jő ki szánkon. A boltokban csak nézzük egymást, eladó s vevő. Orvosi rendelőben hangos, hangtalan jajban ülünk, állunk egymás mellett, de egy köszöntésnyit sem enyhítünk egymás gondjain.

Mennyi hely, mennyi alkalom, hogy köszönjünk. Ne azért köszönjünk, mert illik, nem illik, hanem mert öröm, ha köszönhetünk. Öröm, ha ránk köszönnek. Köszöntsünk ismerőst és ismeretlent.

Vitassák csak, hogyan köszönjünk. Mi köszönünk. Szívünk nyújtsuk a másik felé, ha pedig ő nyújtja, fogadjuk el.

Az elidegenedés az emberi érintkezés világméretű fagyhalálhoz vezethet. Olvaszd a jeget.

Köszönj.

Köszönök.

Köszönjünk, hogy több legyen az öröm.

A tánc

Sokféleképpen lehet beszélgetni. Két test a táncban társalog.

A test beszéde a tánc. A balett-táncosok művészei. Magad is mestere lehetsz. Szó minden mozdulat. Kéz érint kezet. Nézed a szemét. Figyeled a lábát. Társad test ritmusát átveszed.

A táncban némán és sokatmondón beszél a test.

A táncban egymás felé melegszetek. Vagy hűvösen távol maradtok. A táncban minden sejt figyel. Egész lényed nevet a táncban vagy önmagát felejti el. Érezhető a testmeleg, amely belül is melenget. A zene egymásba ölel. A táncoló anyag ritmusa bennetek táncol. A férfi és a nő a táncban egy. Ember. Ketten.

Ne ítéld némaságra tested. Merj mozdulattal ritmusban társalogni. Mindenki másképp beszél. Van, aki szónokol, van, aki suttog, van, aki dadog. Mindegy, de szól, a táncban egész teste beszél. Különben van, amit csak a táncban beszélhetsz el. Mondd ki magad. A tánc nyelvén beszélj.

Tánc. Legyen táncod. A táncban keresd a másikat. Oly egyszerű. Elérhető. Mindkettőtöknek öröm.

Beszélgetés

Hogy egymás hangját halljuk, az még nem beszélgetés. Hogy mondjuk a magunkét, a másikra sem figyelve, az nem beszélgetés. Ha szavakat dobálunk egymás felé, akkor még nem beszélgetünk.

A beszélgetésben én mondom magam neked. Te pedig nekem mondod magad. A beszélgetés szellemi érintkezés. Ember érint embert. Nem kézzel, nem hanggal csupán. Lélekkel. „Lélektől lélekig.”

Gondolatok cserélődnek a beszédben. Megélt élmények izzása melegíti a másikat. A beszélgető ad és kap.

A természet visszhangjában azt halljuk, amit és ahogy mondtunk. A beszélgetésben a hallgató társ énjén átszűrődve verődik vissza gondolatunk, sugárzódik vissza érzésünk.

A beszélgetésben egymásra talál két vagy több ember. A beszélgetésben találjuk meg – magányunkban rejtve maradt– önmagunkat.

A szellem öröme a beszélgetés, legyen az vita vagy csevegés.

Beszélgetés. Mindennap lehet. Ha van mit mondanod és tudsz meghallgatni másokat. Mindennapi élmény a beszélgetés. Beszédedben a másiknak nyújtod át magad és a másikat magadba fogadod.

A beszélgetés öröm.

Vannak emberek, kiknek száján, mint homok pereg a sok szó. Vannak, akiknek szava gyöngy. „Szív bőségéből szól a száj.” Beszélgess, megismered a másikat. Beszélj. Beszéded elárul tégedet.

Egy jóízű beszélgetés felszabadító öröm. Kirándulás a másik végtelenjébe. A másik szíved tengerébe mártózik. (Csak nehogy állott iszapjába!)

Beszélgetés. Kenyérnél szükségesebb. Keresnek sokan. Keresd, akinek mondanivalója van.

A beszélgetésben van pillanata a hallgatásnak és van a szólásnak. Játék. Jobb, mint a kártyajáték, melyben csupán harminckét lap variációja van. De a beszélgetésben ezernyi gondolat egyikben, másikban. Örömteli játék. Játsszad magad is.

Az ajándék

Örülsz, ha kapod, örülsz, ha adod. Az ajándék öröm. Naponta, ha akarod.

Ajándék karácsonykor, ajándék, mit a nyuszi hoz. Évfordulók ékköve az ajándék. Születésnap, névnap. Szegény nélküle.

Az ajándék, aminek ára nincs. Jelkép. Szeretet. Az ajándékban a szív szeretete. Rejtve.

Ajándék, ne add, ha benne nem Te vagy. Ajándéknak, mit kapsz, ne keresd az árát. Mit ér, ha csak „úgy” adták – és mit ér, ha a szeretet nyújtotta neked?!

Az ajándék szeretet. Élni nélküle nem lehet. Naponta adj és kapj ajándékot.

Add, amit vársz. Megértő szót, mosolyt. Kérdezd a beteget, a szomorkodót. Segíts, ahol szükség van. Kölcsönadott könyv. Jó tanács. Meghallgatás. Együttérzés. Nevess a viccen. Hallgass a könny előtt. Mind ajándék. Nem kapod. Add. Várják. Hozzád is visszajut.

„Nagyobb öröm adni, mint kapni.”

Ha megpróbálod, majd megérzed.

Még ma. Holnap. Mindennap.

A szeretet örömmel ajándékoz meg.

Levél

Várod. Talán jön. Üzenet érkezik. Valakitől. A levélben két ember találkozik. Aki írja és akinek szól. A levél a lelkek érintkezési pontja. A levélnek mindig halk a hangja. Lélek-csönd van a sorokban.

A suttogó szónál meghittebb a levél szava. Mélyről jön, annyira mélyről, hogy az élő szónál énünk bensejét az írott szó tökéletesebben mondja ki.

A levelet egyedül írjuk. Magunk vagyunk. Nem „zavar”, inkább ihlet a személy, akinek írunk. A levélben az írott szó félreérthetőbb az élő szónál, mit a hang visz a másik felé. Az írott szó az olvasó szívében hangzik fel, átszűrődve sajátságain. Az is igaz, a levelet egyedül olvasva, semmi sem zavar, csak az üzenetre figyelünk, amely a másik szívből hang nélkül jött el.

A levél lehet napi öröm. Ám mégis titka marad. Az íráshoz más is kell, mint idő, mint mondanivaló. Telítettség, amely önkéntelenül csordul ki. Ezért írunk ritkán, ezért jön csak néha levél.

Írj. Az írás öröm. A sírásban felszabadulsz feszültségeidből. Az írásban kimondod magad, örömed, gondjaidat, írj. Öröm. Ha mást nem, mindenki műfajában, levelet. Aki ír, boldog. Tele van könnyel vagy örömmel.

Szívedet nem küldheted.

Küldj levelet.

Várják. Mint te. Az örömet.

Mondd: szeretlek!

Ismered a szót. Szívesen hallod. Mondod‑e elégszer? Hányszor? Annyiszor mondjad naponta, ahányszor hallani jól esne.

Mondd: szeretlek! Amikor lélegzel, oxigénnel telik meg tüdőd. Mondd: szeretlek! Szíved megtelik örömmel. Mondd, mondd, mondd, szeretlek, szeretlek, szeretlek. Mondjad anyának, apának, gyermeknek, barátnak, szerelmednek, mondd: szeretlek.

Ha nincs senkid, akinek mondjad, akkor mondd a virágnak, amikor locsolod. Mondd a kutyusnak, amikor enni adsz neki. Figyeld, nem érti, de megérzi a szó varázsát az állat is. Szeretlek.

Öröm, ha hallod. Öröm, ha vallod. Szeretlek. Megunni nem lehet. Ha ezerszer mondod, ezer íze van. Más-más öröm. Attól függ, ki mondja, attól függ, kinek vallod. Szeretlek.

Múlhat egyetlen napod öröm nélkül? Szeretlek – mert olvasod soraimat. Így ismeretlenül. Érzem ízét az örömnek. Érezd te is. Mondd nekem, ismeretlenül: szeretlek.

Ha találkozunk, talán egymásra ismerünk.

Mondjuk, mondjad, mondjam: szeretlek.

S szavaink tűzként gyújtják fel az örömet.

Szíveket gyűjtök

Szeretem azt, aki gyűjt. Naponta van öröme. Megnézi gyűjteményét, gyarapítja, ápolja, gondozza, megmutatja barátainak. Közben örül, hogy neki van az, amit szeret. Tisztelem a bélyeggyűjtőket, a rovargyűjtőket és azokat, akik címkéket, képeslapokat, érméket gyűjtenek. Bármit.

Te mit gyűjtesz?

Amit én gyűjtök, ahhoz nem kell pénz. Amit gyűjtök, annak nincs ára, mégis mindennél többet ér.

Szíveket gyűjtök.

A szív jelkép. Az embert jelenti.

Úgy járom útjaimat, élem napjaimat, hogy szíveket keresek. Talán bolondnak hinnének, ha tudnák, miért nézek kutatón mások szemébe. Bolondnak hinnének, mint a görög bölcset, aki nappal lámpásával embert keresett a piacon.

Szíveket gyűjtök. Nekem nem valami kell, hanem valaki. Ember.

Ember, aki rám mosolyog; aki megért; aki tisztességes; aki hűséges; akiben szeretet él; aki örül, hogy észreveszik; akiben a tehetség egy szóra kinyílik; ember, aki egyszerűen érték, mert ember.

Ha van olyan nap, hogy nem találok, az én hibám. Nem néztem eléggé szét, nem néztem a látszat mögé, az előítéletek alá.

Szerencsétlensége az embernek, hogy a jót szégyelli. Rejti, mint kagyló a gyöngyét. Hát én feltöröm a kagylót figyelemmel, érdeklődéssel és a gyöngyhalászoknál boldogabb vagyok. Mert az emberek között több az ember, aki méltó, hogy annak lássák, mint az, aki összetörte magában az emberséget.

Elfogult vagyok? Téged nem ismerlek. Embernek tartod magad. Hányan vesznek észre? Hányan kérik a szíved? Hányan látják, hogy jó vagy?

Szíveket gyűjtök. Őrzöm arcukat. A szemük tüzére emlékszem. Ha azt felejtem, énjük bennem marad, amely belém égett egy pillanat alatt.

Nincsenek érméim, bélyegeim, címkéim, sem galambgyűjteményem.

Szíveket gyűjtök.

Szívem tele van.

Velük és az örömmel, amelyet csak ők adhatnak.

Nézd el nekem, hogy végig magamról írtam. Eszelősen hiszem, hogy nincs nagyobb, fontosabb, mint az ember. Embertelen korban élünk? Ne hidd el. Csak nézz önmagadba, nézz a mások belső világába s meglátod az Embert. Csak annyi időt fordíts embertársaidra, mint a gyűjtők gyűjteményeikre. Kincseid lesznek. Nem olyan, mit pénzzel kifejezni lehet, nem valamik, hanem sok-sok szív benned, valakik, akiknek értéke semmivel ki nem fejezhető és mind személyes öröm életedben.

III. Öröm az időben

Az idő

Örömmel és szenvedéssel áldott az idő méhe. Vajúdó anya az idő. Szül, szül, minden pillanatban szül. A szülőorvos te vagy. Örömet segíts a világra! Ne lepődj meg, legtöbbször ikrek születnek. Kétpetéjűek. Az egyik a fájdalom, a másik az öröm.

Az idő ajándék. Évente 365 nap. Ám az idő, amely átfolyik az emberen, az idő, amelyben él s változik az ember, nem mérhető. Valóság, mely változtat, melyben változni kell.

Az idő. Három arca van. Múlt, jelen, jövő. A múltban már ott a jelen és csírázik a jövő. A jelenben még él a múlt és belép a jövő. A jövő gyökere a múltból, a jelenből szívja életét.

Mindez a tiéd. Pillanatonként. Múlt, jelen, jövő. Érték. Öröm.

Ma még nem talált rád az öröm? Te nem találtál az örömre? Benned az idő. Te az időben. Múltadban van gyöngyszem. Keresd elő. Jelenedben van valaki, gondolj rá, mert szereted. Jövőd úgy álmodhatod, ahogy akarod. Álmodd tele örömmel!

Szülő anya szívedben az idő.

Te az időben teremthetsz.

Fájdalom és öröm együtt születik.

Amit teremtesz, könny és mosoly.

Sír és nevet az idő.

Örülj.

A percek

Jelentéktelenek. Nem számoljuk őket. A hegyek, igen! De a porszemek? Az órák, a napok, az évek! De a percek?

Pedig percekben az élet. Ha az élet öröm, mosoly, derű, akkor a percek hordozzák az életet. Órákkal, napokkal, évekkel a szenvedést mérjük. A gyönyörnek csak pillanatai vannak. A játék önfeledt percei, a kacagás felvillanó pillanatai mintha azt mondanák: a percek hordozzák azt, amiért élni érdemes.

Két ember meghitt percei. A csönd bennünk és körülöttünk percekig tart csupán. Amit az élettől várunk, a percek adják meg.

A Világmindenség misztikus megtapasztalása meddig tart a költőknek, művészeknek? A döbbenet és az öröm? Vajon a célt – a versenyeken – nem a perc töredékében érik el? A halál több‑e, mint egy pillanat?

Valld be, nem becsülted a perceket. Észrevétlen folytak át szíveden, mint homokórán a porszemek. Ha percek szeretnek, az élet szeret. A percek örömmel árasztanak el.

A percek az idő szívdobbanásai. Gyöngyszemek, amelyek számlálatlanul hullanak eléd. Ki veszi fel? Ki éli át mindegyiket?

Mindig az éveket reméljük, az években tervezünk. A perc sok-sok öröme közben kisiklik életünkből. A vágyott évek soha nem jönnek el. Az élet percekben siet és áll eléd. A percekben most élhetsz. A múlt elment.

A jövő még nincs itt. A perc a tiéd! A perc az, amit átölelsz és téged birtokol.

A percek az idő konszekrált morzsái.

Az örömet hordozzák.

Vegyétek és egyétek.

Örömmel csak így élhettek.

Az órák

Az órák másként telnek-múlnak el, mint ahogy az óra jelzi karodon. Átélt óráidról semmit sem mutat a kis-és nagymutató. Az átélt órákban nem ketyeg az idő.

Az idő múlásának legmindennapibb megélése az óra. Hosszúságuk, rövidségük attól függ, mi történik veled. Még fontosabb: mi történik benne? Mit tud jelezni bármelyik óra arról, amiről te így szólsz: gyönyörű óráim voltak! – vagy: nehéz órákat éltem át.

Az óra nem siettet, mint a perc, de nem is ér rá annyira, mint az év. Az óra az idő leghétköznapibb arca. Talán ezért képes örömet adni.

Ha öröm az évek múlásában megragadni nem változó énedet, az órák pataksodrásában éppen a változást szeretheted.

Minden órának más arca van. Magad is óráról órára változol. Előbb kacagtál, a következő órában zokogás ráz. Változatlan éned ezernyi hangulata, ötlete, gondolata, érzése az órák hullámverésében vetődik fel. Tudásod bővül. Az ész és tapasztalat minden újat megragad. Szűkíti emlékezeted a felejtés. Óránként változik kapcsolatod az emberekhez.

Nincs mutatója, hangtalan az óra, amely

lényedben múlik és abban változol.

Az órákban a változás öröme.

Múljanak csak az évek. Van benned valami múlhatatlan. Változásokban ugyanaz a valaki. Az évek erősítsék állandó éned. Van mélyedben, amit az idő nem érinthet. És ami az időtől érinthetetlen, anyja lehet az állandó, csöndes örömnek.

Az évek

Sok vagy kevés? Az életből soha nem elég. Éveid meg vannak számlálva. Hatvan év, hetven év, talán nyolcvan. Ennyi karácsony, ennyi névnap. Semmi több.

Számoljuk az éveket. Miért? Számolva sem lesz több, nem lesz kevesebb. Mit mérünk az évekkel? Az életet. Ám nem az évektől függ az élet lényege, hanem attól, amit átéltél. Hogy fiatal vagy, öreg, éveid mit beszélnek erről? A belső idő jelez, amely nem mérhető.

Mit jelentenek az évek? Jönnek és mennek. Te maradsz. Marad benned valami, ami állandó. Minden évet te hordoztál, hordozol és élni fogod. Az évek ajándékoznak meg élménnyel, tapasztalattal és azzal, hogy van lényedben, ami Állandó. Valami, ami nem kettő és nem negyven éves. Évektől mentesen időtlen.

Az nem valami benned, hanem valaki, amely kimondja: én. Az én magja állandó. Érzed. Te élted át a gyermekkort, most éled a jelent és ugyanaz szenvedi el a halált, de az elmúlástól érintetlen marad. Örökre.

Évek, múljatok csak, múlásotok nem riaszt. Hiszen éppen arról győz meg: van állandóságom, és éppen én, aki hordozza az évek történéseit. Állandóságom jelez, más, több vagyok, mint a növények, az állatok. Több és másabb, mint a tárgyak. Én.

A reggel

A reggelekben a kezdet lendülete. A világegyetem ősrobbanással indult félelmetes útjára. Azóta a robbanás őslendülete lüktet a mindenségben. S reggelente. A reggelekben a kezdet frissessége, mint a tavaszi rügyekben; mint tojáshéjból kibújó csibében; mint szerelmesek lobbanó tekintetében. Lendület és frissesség a reggelekben.

A reggel az indulás. Újra kezdeni a napot, a munkát, a szerelmet, az életet. Első lépés a reggel. Első afelé, amerre tartasz, ahová menni akarsz; vagy futó menekülés attól, amit kerülsz. A reggel ígéret. A nap ígérete. Mit adhat, mit ad? Reménnyel tele minden reggel.

Reggel nem fáradt a test. Üde a lélek. Érdemes indulni, akarni, tenni, álmokat megvalósítani.

Reggel nemcsak te ébredsz fel, felébred a benned élő gyermek. Élni érdemes!

Reggel. Kinyitod a szemed. Élsz. Ma is. Kezdhetsz egy napot. A világmindenség lendülete kedvet lüktet az életedbe.

Örömet.

A dél

Mintha megállna a Nap. Csak egy pillanatra. Legfeljebb addig, amíg zúgnak a harangok.

A dél ünnep. Az ünnepből egy falat. Nem több. Ennyi azonban hétköznap is kell.

Dél. Mintha megállnánk. Félbeszakítjuk a munkát. Utazás közben kinézünk az ablakon. Betegágyon nem gondolunk a betegségre.

Ebéd. Nem is annyira az evés-ivás kényszere. Belső igény: megállni egy pillanatra. Delel a Nap. Nem lehet állandóan menni, hajtani, szenvedni, csavarogni. Talán a bűnöző is megáll. Délben alig van bűntény. A dél ünnep. Egy falatnyi. Kell.

A dél a nap huszonnégy órájának pirosbetűs pillanata. Szürke percek között egy szál rózsa.

Dél. Harangkondulásnyi ünnep. Annyi, hogy a gyárak kürtjei felzengenek.

Érzed?

A pillanat, amikor délben megállsz, örömmel van tele.

Az este

A falusi estékben béke van. Még a nyugtalan városi esték hangulatát is valami béke jellemzi. Az este a megérkezés ideje. Valami célba jutás. Ma nincs tovább. Otthon vagyunk, együtt a család. Család nélkül barátokkal. A magányban önmagaddal. Az este a hazaérkezés. Ez a „haza” szeretteidnek a szíve és saját szíved szentélye.

Béke van az estékben. Nincs rohanás, nincs sietés. A munka izgalmát felváltja a pihenés, a szórakozás, az együttlét nyugalma. Az est békéjét csak szíved űzheti el. Ha nyugtalan. De ekkor nyugodjék meg. Mindennap indulunk, megyünk, törtetünk. Megérkezés nélkül azonban nem tudunk élni. Kell az est nyugalma. Nyugalmában öröme.

Az este nyit kaput önmagadba és családodba. Lépj be rajta. Az est öröme a bensőség öröme. Vigyázz, a tévé csak fűszerezze. El ne vigye.

Az est az öröm csöndje. A csend öröme. Hazaérkeztél. A megérkezés öröme reménnyel tölthet el, hogy célhoz érsz. Az életed célját az élet estjén elérheted. Reméld.

Az éjszaka

Talán csak éjszaka döbbenünk rá, mennyire magányosak vagyunk. Elég, ha felnézünk a csillag-rengetegre. A Föld sem nagyobb, mint a messze remegő fénypontok? És mi?

A gyermek játékával alszik el. Így indul az éjbe, az álmaiba. Az ifjú a Hold arcában arcokat keres. A szerelmesek izzó szenvedéllyel ölelik egymást. Az idősek félelmüket imában oldják fel.

Az éjszaka magányunkat érezteti. Ám hiába a menekülés játékhoz, ábrándhoz, szerelmes karokhoz, imához. A magányt semmi meg nem szünteti. Hordani kell, mint a tudást, hogy meghalunk. Elaludni – meghalni.

Ez az éjszaka? Más is. Sejtések ébrednek a szívben. Álmok lepik el a képzeletet. Félelem és kíváncsiság érzelmei lobbannak fel. Vak tapogatódzás az emberen túlra. Képzelgések, gondolatok más bolygók más élőlényeiről, tapasztalaton túlra leskelődés, kopogtatás a halál ténye előtt. Önmagában sem ismert érzések nyúlnak nagyon messzire, oly távolra, hová a sejtéseket már követni nem lehet.

Csillagködöknél messzebb lát. Önmagában és önmagán túl végtelent talál. Csak nem tudja, kit. Reménykedik.

Ha szereted az éjszakát, magányodat álmok és igaz valóságok sejtelme oldja fel, és minden éjben a világegyetem ringat el.

Némasága zene. Neked komponálta Valaki.

Az ünnep

Sok a hétköznap. Mind kell. Az ünnep kevés. Még inkább szükség van az ünnepi napokra.

Az ünnep nem munkaszünet. Az ünnep az emberi lélek öröme, amely a testet áthatja. Az ünnep örömóra. Az ember szabadságra született. Az ünnepben szabadságát élheti meg. Ünnepben lehet önmaga. Dönthet, mit csinál. Szóhoz jut a lélek. A test finomabb falatokat harap. Közben az emberi szellem hallatja szavát.

Érzést kér, nem mindennapit. Gondolatot kér, amely lelkesít. Érzés nélkül nincs ünnep. Eszme nélkül az ünnep halott. Hiába több az ital, választékosabb az étel. Az embernek több kell.

Érzés és gondolat. E nélkül az ünnep sivatag. Fa, amelynek virága van, gyümölcse nincs. Viszonzás nélküli szerelem. Vágy, kívánság, epekedés, az van, de beteljesülés nem követi.

Milyenek az ünnepeid? Figyeled? Mindenki szervezi. A hétvégeket. Szervezik szabadidődet. Reklámok kiabálnak rád, mit vegyél, mit igyál, hová menjél. Ki szól, hogy éhes vagy belül? Van‑e kínálat eszmékből és érzésekből?

Magadnak kell megtalálni mindkettőt. Kérdezd a bölcseket, a vallásosokat, a művészetet, a történelmet. Faggasd a mindenséget.

Ember vagy. Ünnep nélkül nem élhetsz.

Az ünnep nem munkaszünet. Érzések és gondolatok napja. E kettővel lesz az ünnep szabadság és öröm.

A tavasz

Mozdul az élet. Zöld lángok fákon, földeken. Hóvirág, jácint, tulipán. Nyílnak a virágok. Mozdul az élet. Nászdallal tele a madarak torka, szíve. Párt keresnek az állatok. Szerelem lobban férfiban, nőben. Mozdul az élet a szerelemben.

És Te?

Tudsz csodálkozni? Tudsz örülni? Naponta más illat hízeleg. Naponta más színben pompázik feléd egy-egy virág. Más-más madár kezdi új dalát.

Milyen a tavaszod? Mozdul az élet benned? Kit érdekel, mennyi éveid száma? Együtt érzel a tavaszi színekkel, énekkel, szerelemmel? Érzed, hogy él az Élet? Élj Te is.

Tavasszal napjaid száz örömmel várnak. Csak érezz. Láss. Hallj. Élj. Örülj.

Ne légy soha irigy. Hisz mindig van, amit csak neked ajándékoz az élet. Egy mosoly, egy alkonyi óra, egy táj virágba borult szépsége. Régi és új szerelem. Vagy másoké. Örülni lehet. Kell.

Tavasszal annyi fény mit ér, ha nem zuhog a szemedbe, mert behunyod? Nyisd ki! A szépre, az életre nyíljanak ki. Élj.

A tavasz minden öröme a tiéd.

Mozdulj felé.

A nyár

Érlel a Nap. Érlel a nyár.

Miben és mire érik az életed? Vannak‑e gyümölcseid és éveidből mit aratsz, mit aratnak le?

Nyár. A természet saját szükségleteinél többet termel. És Te?

Szükség van rád. Kiléptél önmagad szűk köréből. A nyár bőségével van tele életed. Tetteid, szavaid, érzelmeid éretten hullanak mások életébe.

Már nem hiába terem a fa, amelynek gyümölcséből legalább egy ember éhét, szomját oltja. A szántóföldek búzamezői milliókat táplálnak.

És Te?

Nyár az életed?

Érlelnek az évek. Mit terem életed? Magadnak, másoknak. Milyen hangok vannak a kacagásodban, tapasztalattól súlyosak‑e szavaid, bujkál‑e bölcsesség gondolataidban, több van‑e benned, mi magadnak elég?

Nyár. Bőség. Öröm.

Az ősz

Egy sétám mesélem el. Járom az erdőt. Félelem a fákon. Legkisebb légmozgástól megrettent levelek. Tépdesi őket a szél. A Nap könnyen ejt fényfoltokat az avarra. Szomorúság. Van fény, de ősztől beteg. Az élet zöld színei fakulnak. Az erdő lázpiros pompájával mégsem az elmúlásra készül. Az ősz színpompájában fellángol az élet a fagyhalál előtt.

A nyártól szépségben is lehet búcsúzni. Színes álmokkal is el lehet aludni. Álmokkal hullik le az összes levél… Búcsúztatót a patak orgonál. Itt-ott madárdal hangzik fel. Ez sem gyászének. Hangjuk ezüst örömmel zeng fel. Jöhet a tél, erősebb az élet.

Járom az őszi erdőt. Átitatnak színei. Lelkembe lopja zenéjét a patak. Félek a fákkal, de lombjuk álma is az enyém.

Sétámat meséltem el. Biztos érted. Az őszben gyász. Az esőben a létezés könnyezik. Szemfedő az avar. Eszünkbe jut a halál. Nyár után az ősz, a tél. Hogyan lépsz a télbe? Álmokkal, mint a falevél? Álmodj a Szépségről. A szép még ősszel is öröm. „A túlsó partra ki viszi át a szerelmet?” Aki álmodni meri, hogy a halálnál az élet erősebb.

A tél

Öröm a tél. Miért ne lenne az?

Tél. Fagy. Hó. Jég. Zúzmara. Dér. És minden fehér. Ha nem fehér, mintha nem lenne tél. Ha fehér, akkor pedig igazán öröm.

Tél. Hókristályok tánca. Jégvirág az ablakon. Fehér bársony a bokrokon. Havazás. Hó hull a földre, a szívekbe békesség.

A tél a csendet párnára fekteti. Puhán alszik a csönd. Lépni lehet benne.

Szánkó. Korcsolya. Sí. Vagy csak egy ároknyi jég, amelyen nagyot lehet csúszni! Fut a szánkó, kacag a gyermek, röpül a sí. Játékos öröm a tél!

Hideg van és fázunk. Igaz. Ám igaz, hogy didergő testünk csak télen tudja meg, mi a meleg. Csak télen kéred, takarjon be, öleljen át, ruhád alatt a bőrödig.

A tél jeges és havas látvány. Jéggyöngyök, jégkagylók, jégcsigák a vizek jegében. Hóbunda az ágakon, hószoknya a bokrokon. A hó színe változik, ahogy a napfény ráesik. Piros, lila, kék. Legtöbbször vakító fehér. Gyilkos tisztaság. Kegyetlen. Senki nem lehet puhány. Erősnek, tisztának lenni jó. És öröm.

Öröm a télben.

Igaz?

Havat szór rád a tél és szívedet örömmel takarja be.

Az életkorok öröme

Örülj, ha gyermek vagy: örülj, ha ifjú, ha felnőtt, ha idős, ha öreg vagy vén.

Örülj, ha gyermek vagy. Ámulat és csodálat a szíved. Örülj, ha ifjú vagy. Tiéd a jövő és az élet. Felnőttként örülj, hisz kezedben a sorsod, életed, amely már történelem. Ha idős vagy, a tapasztalat ad szárnyakat neked. Az öregkorban a bölcsesség méze van. Aki vén, tudja mi az élet és mi lesz a halál.

Örülj annak az életkornak, amelyben élsz. Éld meg annak minden örömét. Ne vágyj vissza az előbbibe és ne sürgesd a következőt. Éld meg ezt. Ma. A tavasz nem kívánja az ősz színeit. A nyár érettségének örül, s nem tudna mit kezdeni a tavasz indulós lépéseivel. A tél éppen azért tél, mert nem akar más lenni. Így az, ami.

Aki indul, az indulás örömét élvezze. Aki megérkezett, a cél elérése töltse be örömmel. „Megvan az ideje a sírásnak és megvan a nevetésnek.” Az öröm egyik titka: mindent a maga idejében. Amit ma nyújthat az élet, holnap már nem adhatja, tegnap még nem nyújthatta. Minden napnak megvan a maga keresztje – és az öröme!

Szeresd azt, amiben élsz, és ezer öröm nyílik szívedben; légy gyermek, felnőtt, ifjú vagy vén.

Temetés

Búcsúzol valakitől. Halott. A tisztelet hozott a sírja mellé, a szeretet? Talán mindkettő. Halott. Tudod. Ám érzed: élőbb, mint amikor élt. Benned. Míg élt, közel volt és távol. Most már szüntelen veled. Érzed a temetésen, kilépett ő térből, időből. Ezentúl egyszerűen van. Nem változik. Magadban hordod halottad.

Siratod? Őt? Magad? Végső soron te maradtál szegényebb. Ő hiányzik? Vagy csupán az, amit jelentett? Mit érzel? Túl kell élned minden halált. A magadét is túléled.

Te még élsz.

A temetés nem mindennapi esemény. Halottaink azonban az élőknél elevenebbek bennünk. Egy mozdulat, egy hangsúly, egy kötődés valamely helyhez. Érzed, tovább él. Aztán elfog a kétség. Csak benned?

Temetés. Koszorúk. Virágok. Megszakadt kapcsolat. Ám te élsz. A megszakadt kapcsolat száz új után kiált. Ne tagadd. Az élet a gyászban is több, mint a halál. Halál. Élet. Megmondta már valaki, mi a kettő? És ha egy csupán?

Hogy ő lenne a koporsóban, akit szerettél? Legkevésbé hiszed. A teste. Nem ő maga.

A sír nem börtön. Emlékhely csupán. Őrzőhelye a csontoknak. A pornak. De a csont, a hamu, a por nem ő, mert ő valaki volt. Itt csak a valami maradt meg belőle.

Állsz. Nézed a sírgödröt. Repedés a mindenségben. Nem zárt gödör, hanem inkább hasadék, melyen át a halálon túlra látok. Nekem kétségek közötti remény. A remény pedig az öröm hajnala. Itt hasad rám a temetésen.

Sírsz? Letörli arcodról a könnyeket a kétségek közötti remény s benne, mint a hajnalban kelő Nap, az öröm.

IV. Minden lehet öröm

Egy vers

Egyetlen vers, bármelyik lehet, csak dobbanjon együtt vele a szíved.

Van, aki vonakodik a versek olvasásától. Van, akinek kenyér, másnak a szellem mámora. Te olvasol verseket?

Minden költemény azt mondja el, amit bárki átél, gondol, érez, de – mivel nem költő – szavakban kifejezni nem bír. A költő igen. A költőben te szólalsz meg. Verset olvasni, érteni, élvezni az önkifejezés egy formája. Önmagad kimondása pedig mindig öröm.

A versben életérzésed zenél. Van vers, amely létértelmezésedet fogalmazza meg. Érzékletesen. A szavak ritmusában belső világod lüktet.

A mindenség titkait a versek beszélik el. A világ oly gazdag, hogy ezer és ezer költő énekli, sírja, mondja el. Valamelyik a te hangod. Melyik az? Találd meg. Találd meg a költőt, aki egy kicsit te vagy. Akivel együtt rezonál a lelked.

Egyetlen vers. Bármelyik lehet. Csak dobbanjon együtt vele a szíved. Naponta. Néhány perc. Kinyitod a könyvet. Útközben. Vagy ahol várni kell. Mondogasd magadban, mint dalod dúdolgatod. Megtelsz örömmel.

Van vers, melyet más írt, de úgy érzed, belőled nőtt ki. Belsődbe gyökeredzett. Virágját – örömét! – most lelkedben bontja ki.

Könyveid

Lehetnek díszek a polcon. Lehetnek emlékek. Lehetnek barátok.

Könyveid között vannak barátaid. Valamikor együtt sírt veled, együtt nevetett. Belőle tanultad az élet titkait. Lapjain vándoroltál más földrészeken. Sorai közül lépett eléd a hős. Könyvedben ismerted meg a szerelmet, a halált, az életet.

Csöndes barát. Néma. Csak akkor szól, ha kérdezed, s csak benned szólhat. Tőled kér hangot. Szívet. Hűséges barát. Hűtlen csak te lehetsz.

Amikor úgy érzed, örömtelen a napod, ott a könyv, a jó barát. Az, amelyről érzed, hogy több mint papír. Lelke van. Beszél, amikor olvasod.

Ülj le a könyvespolc elé. Könyvek néznek vissza rád. Gondolatok elevenednek fel, érzések izzanak újra. Emlékezel.

Könyveid. Hány barátod van?

Mind jót tett, aki írta. Költő, művész, tudós. Itt van veled. Kell ennél több, hogy napod ne legyen örömtelen?

Énekelj!

Méltán sajnáljuk azokat az embereket, akik némák. Jelbeszéddel értetik meg magukat. Az ember pedig összetett énjét sokféleképpen kívánja kifejezni. Vannak érzések, gondolatok, amelyek énekben, dalban szeretnének feltörni a szívből.

A beszéd belőlünk fakad. Az ének mélyebb énünkből tör fel. A dalban maga a szív csordul ki. Hogyan mondod el érzéssel teli éned? A mondott szó elégtelen. Énekelni kell.

Szerencsés ember az, akinek nótája van. Beleénekli örömét, bánatát, szerelmét és gyászát.

Ne mondja senki, hogy nem tud énekelni. Énekünkhöz inkább szív kell, mint hallás. Szíved pedig van. S vannak érzelemben gazdag óráid, amikor érzed, hogy énekelned kell. Hát énekelj! Senki előtt ne szégyelld. Énekben szabadul fel a lelked. Érzéseid dallamban törjenek fel.

Szegény vagy érzésekben? Akkor még inkább énekelj. Az ének visszahat rád. Zenével telít.

Örülsz? Énekeld el és örömöd megsokszorozódik. Bánat ül a szíveden? Énekelj. A dallam szárnyán szívedbe öröm száll.

Ne várj.

Énekelj.

Sétálj

Aki nem ér rá sétálni, az elsieti életét.

Az élő természet ritmusa kiegyensúlyozott. Nem siet és nem késik. Figyeld csak, hogyan csírázik a mag, hogyan ereszt gyökeret a fa és hogyan bontja szirmait a virág. A gyümölcsfa adott időben hozza termését. Nem elébb, nem később.

Érintsd meg pulzusod. Szíved „sétálva” dobban percenként hetvenkettőt. A növést sem lehet siettetni. Az anya kilenc hónapig hordja magzatát. Az életet nyugodt tempójú mozgás hatja át. Tehát a természet ritmusát veszi fel az, aki sétál.

Nem érünk rá – mondják sokan. Sietnek, rohannak, kapkodnak. Félnek, hogy elkésnek. De a siető ember az örömet soha nem éri el. A feszültségtől terhes idegrendszer örömre képtelen. Ezért kérem: sétálj – mintha azt mondanám: örülj!

A maratoni futó fut, fut, csak fut, hogy célba érjen. Közben a táj szépsége nem gyönyörködteti. Az autósok sokasága sebességtől részegen siet. Szürke aszfalton kívül mit lát? Az autóutak rabjai ők.

Mindig a sietés: rohanás a boltba, munkahelyre, iskolába – bármikor bárhová, lehetetlenné teszi a szív lélegzését az örömből. Vajon szabadna‑e színházba, templomba, múzeumba másként menni, mint sétálva? Az élményre a séta hangolja a lelket.

De a mai élettempó! – hallom közbeszólásod. Mégis kérem, a mai napon az „örök” természet ütemét vedd fel. Sétálj.

Sétálj, mint az anya, aki kézen fogva vezeti gyermekét. (Milyen közös emlék sétáltatja őket?)

Sétálj, mint a szerelmes emberpár, kiknek szíve a szeretet ritmusában ver.

Sétálj, mint az idős emberek, akik már tudják: sietni bármiért, olyan kár. (Vagy szoktatják magukat a természet békés körforgásához, mely várja testüket a temetőben?)

Séta…

Menni, csak úgy, amerre a kirakatok kínálata vonz. Egyik oldalról a másikra át…

Menni, amerre az erdei csapás visz, nem tudni, hová és nem tudni, meddig…

Menni, ahogy az ösvény kanyarog vagy a patak medre csalogat…

Sétálni egyedül, érezni napfényt, érezni a ránk boruló eget… Sétálni kéz a kézben azzal, akivel együtt dobban a szíved, kinek gondolata gondolataidra rímel… (Arisztotelész „sétáló” iskolájából ismerni meg igazán a józan ész és a bölcsesség ízét…)

Ha nincs örömed, ha kevés az örömed, panaszkodás helyett vedd a kabátod és indulj sétálni. Szívedbe a séta az élet ritmusának örömét lükteti.

A víz

Értem a költőt, aki a vizet testvérének, szelíd húgának nevezi.

Víz. Csörgedez, dalt csobog a patakban. Neked. Hömpölyög és hátán vinne a folyamban. Téged. Tóban és tócsában csillagot szór eléd. Nincs drágaköved? Harmatként napfényt szikráz a szemedbe. Mikor pedig a tengerből határtalan arccal rád néz, bensőd végtelenségére figyelmeztet. Víz.

Ősrokon. Mosdat, éltet, örvendeztet.

Testvéred. Húgod.

Ha kell, bölcs mestered. Tanít.

„A cseppek sziklákat repesztenek.” – Kínában régen azt tanulta tőle valaki, hogy mennyire szelíd, lágy, alkalmazkodó, hajlékony, a meder formáját felveszi, ám közben a víz víz marad és célhoz ér. „Lassú víz partot mos.”

Víz.

Tiszteld. Szeresd. Szomjad olthatja.

Öröm-szomjúságod enyhíti naponta.

Egy korty ital

Friss víz a csapból. Habzó sör. Kóla. Szörp. Száraz pezsgő. Tüzes bor. Csöndes völgyben forrásvíz.– Ebből vagy abból mindennap jut egy korty. Míg egy korty ital jólesik, nem lehet örömtelen életünk.

Egy korty ital elég ahhoz, hogy öröm töltsön el. Reggel a tej. Néhányszor a kávé. Ebédnél egy pohár víz. Vendégségben bármilyen ital.

Ízek örömét a nyelved fogja fel. Onnan a szívedig ér. Naponta többször.

Nézd a gyermeket. Mennyire élvezi a vizet! Örül minden kortynak. És Te?

(Korty. Tetszik a szó. Mértéket is jelent. Mérték nélkül az ital örömeid gyilkolja meg!)

Nincs örömed? Talán van egy korty italod. Ízleld. Az örömet ízleled.

Meglepetés

Bármi, bármikor meglepetés lehet. Minden áldott nap. Ma. Azonnal.

A meglepetésben valami nem várt ér. Hirtelen. A meglepetésben ott az újnak a varázsa. „Nem gondoltam, – nem így akartam – még álmodni sem mertem” kiáltunk fel. Melyik az a nap, amelyben meglepetés ne érhetne?

A meglepetés csapásként is ronthat az emberre. Tudom, de nem erről beszélek. Arról, ami mindennapi lehet, csak észre kell venni.

Köszön, akitől nem vártad. Dicsért, aki hónapok óta észre sem vett. Korhadó fa rügyet hajtott. Leveled érkezett. Nem késett a vonat. Udvarias volt az eladó. Sikeredhez vetélytársad is gratulált. Minek soroljam tovább?

Egyszerű esetek, amelyek bármikor megtörténhetnek és megtörténnek. Csak éppen elfelejtünk neki örülni. Közben sírunk az örömtelenség miatt. Pedig csak figyelni kell. Les ránk a meglepetés. Ne kerüljük el.

Milyen öröm ér ma? Így kezd a napot, így minden órát. Az öröm, hidd el, rád talál.

Az állatok

A legtöbb ember izgul a világűr meghódítása miatt és annak sikeréért. Érdeklődésük legizgalmasabb kérdése, hogy élnek‑e más bolygón más élőlények? Közben nem veszik észre, hogy saját bolygónkon más élőlények vesznek körül minket. Az állatok. Őket sem ismerjük igazán.

Van neked állatod? Ha igen, ismered az örömet, amelyet jelentenek. Ismered azt az örömet, amikor a kutyád csahol feléd, és „értőn” fogad? Vagy a cica hidegvilága ismerős neked, amit olykor a dorombolás melenget meg? Lehet, hogy madár lop dalt szobádba és a természet eredetiségét varázsolja otthonodba. Az is lehet, hogy akváriumban sejtetik eléd a színekben villódzó halak a letűnt korok élőlényeit.

Nincs állatod? Mind a tiéd, ha az ablakon kinézel. Ott repülnek el. Parkokban daluk hallhatod. Ha mezőn sétálsz, őzekkel találkozhatsz. Fácánok röppennek előtted fel. Őszi éjszakákon vadludak húznak házad fölött. A hangyát ne taposd el. A méhek gyűjtik a mézet. Állat nélkül nem teljes az emberi élet.

Tiszteld az Életet, amikor feléd melegszik egy állat szeméből; eléd szórja nászpompáját párzása idején; oly dallal gyönyörködtet, amely bármikor felveszi a versenyt lemezeid zenéjével.

Más bolygók más élőlényei. Térben s időben még messze. De itt és most az állatok. Kevesebb gond, mint öröm velük élni.

Növények

Léteznek. Csak velük emberi az élet. Sok-sok öröm miattuk és általuk.

A növények némák. Nem szavakkal beszélnek. Hogy vannak, azzal beszélnek. Füllel nem, csak egész lényünkkel lehet őket hallani.

Hangulatuk a csönd. Színük nyugtató. Létükben béke él. Gyökereikben, ágaikban, a szirmokban és a levelekben a szépség bontja ki milliónyi változatban önmagát.

Növények. Dimenziójuk a mélység és a magasság. Földből s fényből élnek. Öröm, hogy ily „kevés” elég nekik – vagy éppen arra döbbenünk rá, hogy föld és fény nem külön-külön, hanem együtt adja nekik az életet?

Tenyérnyi földből, tenyérnyi fényből pompázik a virág. Rejtélyesen hordja egyszerre önmagában minden élőlény titkát: az Életet, a Szépséget és a Halált. Minden nő szereti a virágot. A virág hármasságát ők sejtik meg? Nézik szirmaikat, mert a szirmokban jobban látják belső önmagukat, mint a legfényesebb tükörben. Tükör nélkül lehet élni. Virág nélkül nem. A virág élni lelkesít. A hulló szirom is szépségről beszél.

Aztán a fák. Az erdők. A mezők. Oxigént lehelnek. Ingyen. Az életet. Mit kérnek? Kíméletet.

A gépek, a beton, a műanyag világában egyre árvább lesz az ember. Elveszti a „talajt” lába alól, hiszen nem rokona sem a fém, sem a cement, sem a gyártott anyag. Hol vagytok, állatok? Éljetek velünk, növények!

Nincs örömed? Oxigént lehel az összes növény. Neked. Tégy a szobádba fenyőt, cserepes vagy vágott virágot. Sétálj a parkban egyedül, hogy a fákkal lehess. Menj erdőbe, keress rétet és érezd a növények életét. Hidd el, lesz örömed. Olyan csöndes, olyan igaz, olyan szép, mint a virágok illata, mint a fák élete.

Vásárlás

Sokszor dühösen, bosszúsan jössz ki a boltból. Nem kaptál semmit. Ám kezed és szatyrod nem üres. Találtál olyat, amit nem is akartál, mégis megvetted. Annak miért nem örülsz?

A vásárlásban van öröm. Keresgélés, válogatás, érdeklődő kíváncsiság. A fel- és megtalálás érzései töltenek be. Mert mindig van valami, amit megvehetsz. Ha mégsincs, van olyan, ami tetszett. A van örömét ne zavarja el a hiány és a nincs ostobasága.

Látod, a vásárlás nézőpont kérdése lehet. Ahogy nézed, úgy lesz bosszúság vagy öröm.

A vásárlás napi feladat. A van kösse le figyelmed. A van öröme kísérjen, amikor kilépsz a boltból, még akkor is, ha éppen az nincs, amit vennél.

Így lesz napi öröm a vásárlás.

Az árak

Az árak rád kiabálnak a kirakatból. Az újságokban az „árengedmény” hangoskodik. Az „árrendezés” halkabb, de hallatja szavát. – Az ár érzékenyen érint. A zsebedbe nyúl. Amíg a zsebedbe, nincs baj, de ha a szívedbe is, az már probléma. Beteggé tehet. Torzít.

Az áru értéke soha nem az ár. Az ár jelzi, mit mennyiért lehet megvenni, eladni. Az értékről, amit az áru magában hordoz, semmit, legfeljebb keveset szól.

Vajon egy rózsa szebb, ha nem tizenöt forint, hanem húsz forint? Melegebb a bunda, ha harmincezer helyett ötvenezerért adják? A könyv értékéről mit képes mondani az ár?

Az árakra szükség van. Ám csak annak vedd, ami. Nem több, mint a cédula, amelyre ráírták.

Amikor vásárolsz, azt nézd, ami hasznos, szükséges, jó, szép. Szíved értékeljen, ne az ár. Az ajándékra mondjuk: nem az ára a fontos, hanem ahogyan adják. Az árunak sem az ár a jellemzője, hanem az, amit neked jelent.

Nem tudod megvenni? Egy keleti bölcs azt mondja: a leggazdagabb az, aki megelégedett, mert mindig mindene megvan. Olcsó érv, mondhatod. Lehet. Ám igaz! Az elégedetlenség férgétől menti meg a szíved. Az elégedetlenség elűzi az örömet.

Kiabálnak rád az árak. Nevess rajtuk. Naponta örülsz, ha értékelésedet nem az ár, hanem szíved alakítja. Amit vásárolsz, bensőd mértékével mérd. Ne vakítson meg az „ár”, az „árengedmény”, az „árrendezés”.

Az áruk értékét magad szabni meg: öröm. Függetlenség. Szabadság. Kívánom neked.

Ruháid

Test és lélek kölcsönhatásban él. A léleknek nem határa a bőr. A test sejtjei befelé szinte szellemmé finomodnak. Az ember test-lélek egység. Nincs választóhatár.

Csodálatos az ember. (Már ennek is örülni kell!) Ám most másról írok. A ruháról.

Lelked a bőrödön túlér. Sőt átsüt ruhádon, melyet felveszel, melyben jól érzed magad, mellyel azonosulhatsz, mellyel szinte egy vagy.

Nem a ruha teszi az embert. Igaz. A ruha mégis egy kicsit maga az ember. Vajon nem azt veszed fel, amelyik tetszik s mellyel összhangban vagy?

Mondják, hogy az embert elárulják a szavai, bemutatják a könyvei. Nekem elég lenne, ha szekrényedben megnézném ruháid. Színük, szabásuk, divatjuk rólad beszélnek.

Új ruha, új öröm. Érezted már? Jóleső érzés a megszokottban. Mikor öltözöl, szíved sajátos örömbe öltözik.

Az ezerarcú lány, bár egyetlen ő, sokezer formában lép mások elé.

Ha a költők névsorát nézed, alig találni nőt közöttük. Talán azért, mert a nő költészete az öltözködés. Ő maga költemény, de annyiféle, ahány módon öltözik. Ő maga a dal, a románc, a ballada. Mindig vallomás. Üzenet az időtlen Szépről.

Varázslatos játék az öltözködés, és a játék öröm.

A férfit szerepében erősíti meg a ruha. Gondolj az egyenruhákra, legyen az katona, matróz, cserkész, papi talár vagy reverenda. A külső fegyelme a belső rend erejét és örömét adja. Ruháját benső világa megszabja.

A ruha a rejtett énből mutat fel valamit. A láthatatlan személyiség sokoldalúságából emeli ki épp azt, amit láttatni akar a férfi vagy a nő.

És ha „nincs mit felvenned”? Elkeseredésnek akkor sincs szívedben helye, hiszen a lánynak elég egy sál, egy öv, másik blúz és olyanná varázsolja magát, amilyen lenni szeretne. Ha pedig férfiként panaszlod, mit vegyél fel, ne legyen gondod: egyszerű mindig tudsz lenni – s van‑e ennél férfiasabb?

Most nyisd ki a szekrényt. Simogasd meg ruháid. Egy kicsit mind te vagy. Szabad szeretni magad. Örömre születtél. Állj tükör elé. Öltözködj át. Most. Mire várnál? Látod a tükörben: tested más ruhába öltözködik – és közben érzed, újabb öröm tölti be szíved.

A szoba

Arról a szobáról van szó, amelyben élsz. A szoba. Székek, asztal, fekhely, vázák, képek. Mindennapi dolgaid. Körülvesznek.

Körülvesznek? Belőled nőttek ki. Bensődbe gyökereznek. A szoba és ami benne van, egy kicsit Te vagy. Jól érzed magad?

Ha Te rendezted be, ízlésedet látod. Ha máséban élsz (szülőknél, albérletben), idegen lehet. De hatalmad van magadévá tenni. Egy kép. Virágoddal egy váza. Ha nem teszed, magad vagy az idegesség és összeférhetetlenség.

A szoba tőled lesz napfényessé. Általad válik komorrá. A szobát otthonná teheted. Akár a tiéd, akár nem. Otthon mindig jól érzed magad.

Boldogok lehetnek szívedben a tárgyak. Akkor öröm a szék, az asztal, az ágy, a tükör, a kép. Szobád terében örömöd él.

Nincs szobád? Többen vagytok együtt? Van egy zug. Tenyérnyi hely. Álmodd meghitt sarkod otthonná, amelyet most egy könyv, egy terítő, egy lámpa jelez.

A te örömed.

A kapu

Minden kapura emlékszem, amelyen ha beléptem, hazaértem. A hazaérkezés messzi vagy közeli útról, öröm. Biztonság. Végre itthon. Újra itthon. A kellemes érzés megkezdődik már akkor, amikor meglátom a kaput, amelyen majd belépek.

A kapu hív. A kapu vár. A kapu mögött az otthon világa s azoké, akiket szeretek.

A kapu az is, ami becsukódik, amikor elindulok. Ő köszön el. Keretében az, aki kikísért. A kapun át lépek a világba.

Családi házak kapuja. Igen, arról igaz, amit írtam. De a sok-emeleteseké? Annak is van kapuja, bár százan járnak ki-be rajta. Amelyiken te jársz ki-be, a te kapud. Az vár, az köszön el. Csak érezd meg. Lehet, száz ember közül egy sem veszi észre, ha átlép a kapun. Dobbanjon meg szíved, hiszen vidám öröm az érkezés, az indulásban pedig reménnyel telt az öröm.

Ahányszor elindulsz, a kapu utánad néz. Ha senki nem vár, a kapu köszönt ismerősként. Határ, amelyen átlépve a világba jutsz, s onnan otthonodba visszatérsz.

A határátlépés izgalom s öröm. Naponta hányszor érezheted!

Otthonod

Más, mint a szoba. Az otthonnak lelke van. Nem a szobában, nem az udvarban, nem a házban, hanem benned. Otthontalan csupán az lehet, aki magában otthont teremteni nem tudott. Az otthont a kedélyek zenéje tölti be. Az otthon muzsikája az ott élők szívéből zendül fel.

Az otthon teljes varázsát egymagad megteremteni nem tudod. Elárulom a titkát.

Miután elköltöztem szüleimtől, új otthont teremtettem magam. De ez az új akkor lett igazi otthonom, amikor apám, anyám eljöttek és jelen voltak. Ültek székemen, aludtak ágyamon, asztalomnál ettek. Utána elmentek. Ott maradtak mégis. Személyük varázsa otthonom muzsikájának új dallam lett.

Vannak barátaim, vannak, akiket szeretek. Hívom őket, legyenek jelen. Üljenek székemen, egyenek tányéromból, nézzék meg kertem fáit. Elmennek. Énjük zenéje otthonom muzsikájában bent marad. Hallom. A szívemmel. Így otthon igazán otthonom.

És a tied?

Ha szíved zárt, üres maradsz, árván magaddal, magad sem találod. Legyen nyitott otthonod azoknak, akiket szeretsz. Legyenek jelen. Legalább egyszer. Énekeljen szívük otthonod zenéjébe.

Otthonodban – meglásd – veled lakik az öröm.

Az iskola

Lecke, órarend, kötelesség. – Ó, mennyivel több! Tudom. Érzed. Elkezdem mondani. Kérlek, figyelj és egészítsd ki, amit te tudsz, amire te emlékszel.

Emlékszem az első iskolára, hová hatévesen vezettek be. Ácsolt fakapu. A padok négyes sora. A tanító bácsi apásan jó és szigorú arca. Körülöttem a sok-sok hatéves emberke.

Aztán az első ámulás a betűkre, számokra. A fekete tábla ablakot nyitott a tudományra. Egyszeregy. Ének. Ima. Barátom lett Gyuszi, tetszett Marika. – Valahogy így emlékeszem. Emlékeim között nincs lecke, órarend, kötelesség. Mert az iskola annál több. Amivel több, az többnyire öröm.

Óránként a szünet tíz-, húsz perce. Percek? Nem! Valami időtlen jóérzés a tízórai, a játék, a nevetés, a leckemásolás, és a várakozás izgalma. Hiszen mennyi szorongás, félelem, amikor becsöngetnek! Ez utóbbit őrzi szívem.

Téli, tavaszi, nyári vakáció. Végső soron az iskola adja, hogy heteken át örülni tudjunk.

Iskola: az első közéleti szereplés színtere. Kudarcok, sikerek. Elfelejtett sérelmek, egy életen át őrzött dicséretek. A tanár elismerése egy életre örömmel ajándékozott meg.

Most neked kell folytatnod a gondolatot, hogy elmondhasd magadnak vagy a barátodnak: naponta lehet örömmel találkozni az iskolában.

Az iskola az álmok bölcsője. Tervek műhelye. Ki leszek, ha nagy leszek? Félelmek és soha igazabb vágyak önmagadról. Eszmélés önmagadra, és éppen az iskola életében a másikra.

Iskola – kezdem, és így folytathatom: barátság. Hiszen hol találni barátot, ha nem ott, a sok kortárs között? Van választék. Lelked megérzi, kiben él a másik fele. Aki barátod az iskolában, életedben is az marad. Találd meg. Kincset találsz benne és örömet.

Közben a sok-sok arc közül kitűnik egy arc. Az Ő arca. Szívedben muzsikál az első szerelem. Lám, ez is az iskola… diákszerelem. A szív szárnypróbálgatása, hogy megtanuljon szeretni.

Szeretném, ha felismernéd, hogy az iskola a tudás, a rend, a fegyelem mellett örömmel gazdagítja életed. Mindennap, mikor belépsz a kapuján, és mindennap, amikor az évek múlásában visszagondolsz rá.

A múzeumok

Egy-egy napon ingyenes. Ennek ellenére ritkán látogatod meg. Pedig szükséged van rá, a nélkül, hogy tudnád.

A tévét naponta nézed. Rossz és jó eléd kerül. Vetítik a helyi háborúkat, mutatják a gyilkosokat. Sikkasztásról beszélnek. Ilyen az ember?

Menj a múzeumokba. Lásd, ez is az ember. Vasban, kőben sír és énekel. Egyaránt vászonra fest fájdalmat és örömet. Színes termések. A teremtett világ mellett új világok. Beszélnek. Minden műalkotás az ember szerelmes násza az anyaggal. (Ha nem érted az alkotó nyelvét, ne botránkozz, gondolj arra, anyanyelveden kívül hány nyelven értesz?)

Múzeumok. Kiállítások. Teremtői csönd. A csend csodálkozik itt. A csöndben te. Ilyen is az ember. Teremtő. Álmodó. Bár éveit tekintve öreg, mégis gyermek.

Múzeumok. Kiállítások. Tus-fürdő a léleknek. Naponta látsz irigy, kicsinyes, ostoba embereket. Fürödj meg a művészek teremtő örömében. Újra hiszel. Az emberben. És szereted.

Egy-egy napon ingyenes. Ingyen kínálja a pénzen meg nem vehető örömet.

A templom

Van, aki megnézi, mert építészeti remekmű. Van, aki festmények, szobrok kiállításának tekinti. Mások hangversenyt hallgatnak ott. Sokan Istennel kívánnak találkozni.

Voltál templomban? Jársz? Miért? Én mindig a csendre figyelek. Más a múzeumok csöndje, más a börtönök csendje, más a műtők s más a mezők csöndje. A hegyek csendje másról beszél, mint a völgyeké. A templom csöndje mindettől különböző. (Nem arról beszélek, hogy nyáron mily hűvös, télen mily meleg ez a csend.)

A templomban – légy hívő vagy kereső – a templomban a titkok csendje vár.

Hogy miért, nem tudom.

Végigjártam Párizst. Csavarogtam Manhattan szigetén. Minden útba eső templomba betértem.

Hallgattam a titkok csöndjét.

A magam csendjét hallottam?

Isten némasága sehol nem csöndesebb.

Nincs örömed?

Templomba térj be.

Csend vár. A csöndben az öröm.

Az ablak

A drága pénzen vett festmények, képek örömet szereznek. Függnek a falon. Állandóan ugyanazok. Neked van? Örülj! Nincs? Ne búslakodj.

Van ablakod. Benéz rajta a Nap. Fény áramlik be. Az ablakodban szinte pillanatonként más-más kép jelenik meg.

Reggel, délben, este változó árnyalatokban látod a fát, a bokrot, a szomszéd házát, a tetőket, az utcán sétáló embereket. Ugyanabban az órában fel-feltűnnek. Éjszaka csillagokkal van tele ablakod.

Lásd meg ablakod keretében a térből kimetszett, kiemelt képet. Kép a világból. Csak a tiéd. így csak a tiéd. Csak az ablakodon át látni azt és úgy. Művésze te lehetsz. Légy.

Figyeld csak, ha innen nézed, ha odább lépsz, más a kép. Más s ugyanaz. Melyik a szebb? Mutasd meg barátodnak. Képek a falon. Igen. De kép van az ablakod keretében is, csak látni kell.

Ablak. Nem figyelünk rá. Pedig érdemes. Műélvezet a látó embernek. Képet keretez és nemcsak szellőztetni lehet, ha kinyitod.

Ablakod képei. Élnek. Színesek. Ingyen mind a tied. Bármikor megnézheted. Bármikor a gyönyörködés örömét élvezheted.

Az asztal

Régen oltárként tisztelték. Naponta háromszor ült köréje a család. Reggeli, ebéd, vacsora. Nem csupán evés-ivás volt. Szertartás. A család rítusa, amikor megadták a testnek, ami a testé, a léleknek, ami a léleké. Ettek és beszélgettek. Az asztal körül.

Az asztal nem csupán bútor, amelyre ételt, italt tesznek, hogy föléje hajolva az emberek egyenek, hanem tér, amely fölött szavak hangzanak el, gondolatok cserélődnek és ember emberhez közelít.

Nálatok hogyan van? Tudom, az élet ma nem „asztalcentrikus”. Ahányan vannak a családban, annyifelé ebédelnek. Reggel nincs idő leülni. Más időpontban indul a gyerek, a szülő. Ám van este, van szombat és vasárnap. Üljétek körül az asztalt, engedjetek az asztal varázsának. Étel, ital. Egy szál virág. Tányér fölé hajolva fejetek egymáshoz közelebb kerül és ha szóltok, beszélgetni kezdtek, a családban eggyé melegedtek. Érzitek a család örömét. Öröm, hogy együvé tartoztok.

Az asztal ma is lehet oltár. Áldozat rajta az étel s ital. Ima fölötte a beszélgetés, amelyben találkoztok. A terített asztal egymást is jelentse nektek. Étel s ital mellett egymást is éhezitek. Adjátok meg önmagatoknak, egymásnak, ami kell. Az asztal öröme oly mindennapi lesz, oly unhatatlan, mint az íze a kenyérnek.

Egy másik asztal

Az asztal, amelyről most írok, nem a családi asztal. A munkáé. Nevezhetném munkapadnak is. Egyszerűbb mégis, ha asztalról beszélgetünk.

Az irodákban a szépre érzékeny nők vázát tartanak asztalukon és virágot tesznek bele. Egy szál friss virágot. Rózsa, szegfű, orgona örömet sugároz. A szépség örömét, a növények szelídségét. A munka ridegsége feloldódik. Virág mellett az „ügyfél” könnyebben látszik embernek. A virág emberségre int.

Persze van, aki munkapadon dolgozik. Gyalupad, esztergagép, motorok. A technika gépei a növények világát nem tűrik. Ám a munkapadokon a rend és a tisztaság virágnyi örömet terem. A tisztaságban, a rendben a szellem csendje jelenik meg. Valami öröm.

Egyhangú a munkád? Fárasztja figyelmed? Munkaasztalod körül társak, ügyfelek? Hogy az öröm jelen legyen, elég a tisztaság, a rend, egyetlen szál élő virág. Cserépben növény. Milyen egyszerű! Lám, mily könnyen lehet örömet teremteni.

A munkád

Legtöbbször teher. Nélkülözni mégsem tudod. Belső kényszer visz rá. Ember vagy. Munkára születtél. Dolgozol. Nem csupán a bérért. Dolgozni – igényed, hogy a munkában kifejezd magad.

Utcát seperni, űrhajót vezetni: munka. Munka egy országot kormányozni vagy leveleket iktatni. A munka világot formál. Alakít. Változtat. Közben munkád által változol magad is.

A munka lehetőség, hogy önmagaddá nőj. Az légy, aki vagy és akivé lenned kell.

Általános tapasztalat, hogy az emberek között manapság ritka a személyiség. A fölületesen végzett munkában a jellem nem tud kikristályosodni.

Te mit akarsz?

Van, amiből él az ember, és van, amiért él. Örülj, ha munkád éppen az, amiért élsz. Ha pénzért dolgozol csupán, tedd naponta, amiért élsz. A pénzért végzett munkában is van, biztos van, ami érdekel, amely egy szállal a célhoz vezet. Azt tedd élvezettel! Ha teszed, meglesz a napi örömed.

A munka segítette az embert emberré válni. A munka által válhatsz teljes értékű jellemmé. A jól végzett munka épít. A rosszul végzett zülleszt.

Naponta dolgozol. Ha jól végzed munkád, az naponta nemcsak pénzt, verejtéket, hanem örömet is jelent neked.

A harag

Hirtelen önti el az embert. Előtte feszültség. Aztán kitör. Mennydörgés. Vihar. Rosszabb, ha fojtva marad. Összegyülemlik, fojtogat. Ölni képes.

A harag. Gyöngít. Érzelmeid feldúlja. Torzítja arcodat. Lelked nyugtalanságban háborog. Tested kezdi ki. Gyomorban, szívben, idegeidben.

Haragod jégverés lehet mások szívén. Ostorcsapás az arcokon. Tudom, nem mindig tehetsz róla. Kitör belőled. Magad is szégyelled. Rájössz hamar, hogy kár volt. Minek? Semmi nem változott. Te lettél rútabb, nyugtalan. A másik megkeményedett.

A harag szakadékot robbant ember s ember között. Az irgalom és megbocsátás hídját pedig nehéz felépíteni. Nagyon isteni tulajdonság.

A harag mondja, nekem van igazam! Ha igen, mire mégy vele? Még a háborúkat is a „mi igazságunk” váltja ki. A háború harag. Meg nem fékezett indulat. És az eredmény? Halottak, nyomorultak, romok és tönkrement sorsok. Szíved háborúja sem terem életet.

Vihar után szivárvány. Háború után a béke jön. Haragod szelídség váltsa fel. A szelídség miatt kellett a haragról szólanom. A szelídség öröm. Ha naponta robban haragod, naponta – ha kell óránként – a szelídség töltsön el. A szelídség erő, a szelídség szeretet önmagunk és a másik iránt. A szelídség jutalma pedig öröm.

A te örömöd

Ismerd meg magadat! – szólít fel az ősi bölcsesség. Az önismeret a belső egyensúly alapja. Önismeret nélkül a magunk életét, a sajátosan magunkét, képtelenek vagyunk megélni. Az önismeret keretében meg kell ismernünk saját örömképességünket és örömigényünket. Ha megismerjük, milyen örömök után van igényünk, milyen örömöket tudunk megélni, akkor, akkor találjuk meg igazán a saját örömünket.

Olvastál most sok örömről, az öröm sok-sok forrásáról. Látod, minden lehet öröm. De tudnod kell, nem lehet minden öröm mindenki öröme. Találd meg a saját, neked való örömöket. Azt keresd, azt találd meg. Mindennap, mert az élet tele örömmel. Csak szív kell hozzá, csak érzékenység az örömre.

Ha könyv az örömed, naponta olvass. Ha virág az örömed, illatozzék körülötted. Ha egy dal, énekelj. Ha csöndre van szükséged, vonulj el. A magad örömét éld!

Sokan a hirdetések csábítására utazgatnak, holott az otthon kertjében találnák meg örömüket. Sokan, mert divat, telket vásárolnak s közben csak munkát és verejtéket találnak ott.

Te merd a magad örömét élni. A legnagyobb örömök egyike, ha tudod, mi a te örömed? Gyűjtsd össze. Szívedben folytasd ezt a könyvet. Tovább csak te írhatod. A magad örömét csak te élheted meg úgy, hogy erezd: élni szép, élni érdemes, élni öröm!

V. Isten és az öröm

Eddig nem szóltam Istenről. Nem szóltam? Sík Sándor „Bocsásd meg” című versének szavaival vallom:

Bocsásd meg énnekem, Uram,

Hogy jobban szerettem nálad

A meggyet, a mézet, a hársfavirágot,

Felhők mesekönyvét,

Apró gyerekek gügyögését,

Fiúk-lányok mosolya lobbanását,

Férfiak írott homlokát,

Kezed játéka műveit.

Bocsásd meg énnekem, Uram,

Hogy szorgosabban látogattam

A Sixtusi Máriát a názáretinél,

Hogy Tamásnál, Teréznél

Szomjasabban lestem az öreg Aranyt,

Berzsenyi mennydörgését

meg Hamlet töprengéseit,

Hogy a zsoltár orgonaszavát is

Boldog voltam, ha átlophattam

Paraszt magyar szó furulya-dalára…

De mondd meg, Uram:

Behúnyhattam‑e szemem előlük,

Mikor belőlük Te néztél reám?

Bedughattam‑e szavukra fülem,

Amikor Te búgtál bennük

Kimondhatatlan sóhajtásokkal?

… eltöltöttél számtalanszor

Csodálatos poharaidból,

Millió poharaidból…

Hallgattam Istenről? – Simone Weil állítja: „Az öröm a valóság érzékelése.” Isten maga a Valóság. A szív, mely örül, érinti, ízleli az Istent.

„Az öröm nem egyéb, mint „a természeti élet kiegészítése – s aki örömet akar elérni, az a létet teljessé akarja tenni.” (Hamvas Béla)

Az örömről írtam, igaz. Ám minden „gondolatom alján”, mondataim szívében az az emberi vágy élt és él

hogy teljesebbé legyen életem,

hogy teljesebbé váljék életed

az öröm által.

Isten által.

Áldoztatás. Úrvacsora osztás. Kenyérben s borban rejtőzött Isten.

Aki örül: áldozik. Az öröm színeiben rejtőző Istennel találkozik.

Az evangéliumokban Jézus, az Isten Fia szól és így szól:

„Az Úr lelke rajtam: Ő kent fel engem, hogy örömhírt vigyek a szegényeknek.” (Lk 4,18).

„Örüljetek és ujjongjatok.” (Mt 5,12).

„Örüljetek velem…” (Lk 15,7).

„Ezeket azért mondtam nektek, hogy az én örömöm legyen tibennetek és örömötök teljes legyen” (Jn 15,11).

Istentől nem idegen az öröm. Isten természete az öröm. Amennyiben szent az Isten, annyiban boldog az Isten. „Sancta Trinitas! Beata Trinitas!

„Minden öröm a teremtő Isten gyönyöréből egy-egy szikra, és az ember, aki örül, szívében megpróbálja tetten érni az örvendező Istent.” (Belon Gellért)

Öröm önmagamban,

öröm másokban,

öröm térben és időben

tulajdonképpen

öröm az Istenben.

Örülj velem! – kértem könyvem elején.

Megfogtad a kezem.

Köszönöm.

Már nem ketten vagyunk.

Hárman.

Örüljünk együtt!

„Tanulj meg örülni. Azt akarom, hogy soha ne szenvedj hiányt vidámságban. Azt akarom, hogy egész hajlékodat betöltse. És be is tölti, ha te magad vidám leszel. Mindig veled marad, ha egyszer rájössz, miből merítsd…

Fordulj az igazi érték felé. Örülj tulajdon birtokodnak. De hát mi is a birtokod? Tenmagad és legértékesebb valód!” (Seneca)

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Mott

Örülj velem!

I. Öröm benned

Öröme légy önmagadnak

Az arcod

A homlokod

A szemed

A füled

Az orrod

Az ajkad

A kezed

A lábad

A szavad

A mosolyod

Kimondhatatlanságod

A könnyeid

Titkaid

A képzeleted

Érzéseid

Az emlékeid

Fájdalmaid

Magányod

A szereped

A tudás

Reményeid

A szeretet

A szerelem

A hit

Csodálkozz

II. Öröm másokban

Szeretnek

A gyermek

Munkatársaid

Ellenségeid

A barátod

Az öregek

Mások öröme

Találkozások

Mások jósága

Lányok, asszonyok

Köszönés

A tánc

Beszélgetés

Az ajándék

Levél

Mondd: szeretlek!

Szíveket gyűjtök

III. Öröm az időben