Liguori Szent Alfonz

Megegyezés Isten akaratával

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Liguori Szent Alfonz

Megegyezés Isten akaratával

Fordította

Dombi Márk

ciszt. r. főgimn. tanár

Imprimi permittitur

Agriae, die 18. Maii 1924.

Remigius

abbas Zircensis O. Cist.

Nihil obstat.

Ludovicus Tomcsányi S. J.

censor dioecesanus.

Nr. 1685. Imprimatur.

Strigonii, die 26. Maii 1924.

Dr. Julius Machovich

vicarius generalis.

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv 1924-ben jelent meg Budapesten, a Korda kiadó gondozásában. Az elektronikus változat a Korda kiadó engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Korda kiadóé.

Az egyes részek alcímét a könyv 1941-es kiadásából vettük át.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

I. rész

II. rész

III. rész

IV. rész

V. rész

VI. rész

VII. rész

VIII. rész

IX. rész

X. rész

XI. rész

XII. rész

I. rész

Isten akaratát teljesíteni: ez az életszentség alapja, forrása.

Egész tökéletességünk abban áll, hogy szeressük a mi legszeretetreméltóbb Istenünket: a szeretet és tökéletesség köteléke (Kol 3,14). Az Isten iránt való szeretetnek egész tökéletessége pedig abban áll, hogy akaratunkat egyesítsük az ő legszentebb akaratával. A szeretetnek az a fő hatása, mondja Areopagita Szent Dénes, hogy egyesíti azok akaratát, kik egymást szeretik, úgy hogy ezután már egy és ugyanaz lesz az akaratuk. (De Div. Nom. c. 4.) És azért minél jobban egyesül valaki az isteni akarattal, annál nagyobb lesz a szeretete. Isten ugyan kedvét találja az önmegtagadásban, elmélkedésben, szentáldozásban, a felebaráti szeretet cselekedeteiben; de mikor? Ha ezek az ő akarata szerint történnek. Ha azonban figyelmen kívül hagyjuk Isten akaratát, akkor nemcsak hogy nem fogadja kegyesen, hanem még utálja és bünteti őket. Ha két szolga közül az egyik egész nap pihenés nélkül dolgozik, de mindent a maga módja szerint akar tenni, a másik ellenben kevesebbet fárad, de mindenben engedelmeskedik: uruk bizonyára ezt a másodikat fogja szeretni és nem az elsőt. Hogy szolgálnának a mi cselekedeteink Isten dicsőségére, ha nem történnek az ő tetszése szerint? Az Úr nem áldozatokat akar, mondja a próféta Saulnak, hanem engedelmességet az ő kívánságaival szemben: Vajon az Úr égő és békeáldozatokat kíván‑e és nem azt‑e inkább, hogy engedelmeskedjenek az Úr szavának? Nem akarni engedelmeskedni olyan, mint a bálványozás bűne (1Sám 15,22–23). Az az ember, aki Isten akaratára való tekintet nélkül a maga akarata szerint akar cselekedni, a bálványimádásnak egy nemét követi el, mivel akkor Isten akaratának imádása helyett bizonyos módon a maga akaratát imádja.

Az tehát a legnagyobb dicsőség, amit mi Istennek adhatunk, ha mindenben az ő szent akaratát teljesítjük. Édes Megváltónk, aki azért jött a földre, hogy megszilárdítsa Isten dicsőségét, főképpen erre tanított bennünket saját példájával. Íme Szent Pál szerint, hogy beszél Atyjához: Áldozatot és ajándékot nem akartál, testet pedig alkottál nekem. Akkor mondám: Íme jövök! hogy cselekedjem Isten a te akaratodat. (Zsid 10,5–7) Nem kellettek neked azok az áldozatok, melyeket az emberek bemutattak; hanem azt akartad, hogy föláldozzam neked testemet, melyet nekem adtál: íme kész vagyok megtenni a te akaratodat. És újra, meg újra kijelentette, hogy nem azért jött a földre, hogy a maga akaratát, hanem egyedül azért, hogy Atyja akaratát teljesítse: Leszállottam mennyből, nemhogy az én akaratomat cselekedjem, hanem annak akaratát, aki engem küldött. (Jn 6,38) S azt a szeretetet, mellyel Atyja iránt viseltetett, éppen azáltal akarta kijelenteni a világnak, hogy engedelmeskedett az ő akaratának, mikor őt áldozatul kívánta a kereszten az emberek üdvösségéért. Ezt a gondolatot fejezte ki a kertben, midőn szembement ellenségeivel, kik azért jöttek, hogy elfogják és a halálba vezessék: Hogy megismerje a világ, hogy szeretem az Atyát és amint parancsot adott nekem az Atya, úgy cselekszem. Keljetek föl, menjünk el innét (Jn 14,31). S arról ismeri meg, mondotta, hogy ki az ő testvére, ha valaki teljesíti Isten akaratát: Aki Atyám akaratát cselekszi, az az én atyámfia. (Mt 12,50)

II. rész

Krisztus és az Ő szentjeinek állandó tanítása: keresni és megtenni mindig Isten akaratát.

A szentek mindnyájan arra fordították legfőbb gondjukat, hogy Isten akaratát teljesítsék, jól tudván, hogy ebben áll a lélek egész tökéletessége. Boldog Szuzó Henrik azt mondotta: Isten nem azt akarja, hogy bővelkedjünk világosságban, hanem azt, hogy mindenben alávessük magunkat az ő akaratának. És Szent Terézia: Mindaz, amire törekednie kell annak, aki magát az imádságban gyakorolja, nem más, mint hogy egyesítse saját akaratát az isteni akarattal s legyen meggyőződve, hogy ebben áll a legnagyobb tökéletesség. Aki ezt kiváló mértékben gyakorolja, nagy ajándékot kap Istentől, folyton előbbre halad a benső életben. Boldog Soncino Stefánia, Szent Domonkos-rendi apáca, midőn egy nap látomásban a mennyországba vitetett, néhány elhunyt személyt, kiket egykor ismert, a szeráfok között pillantott meg, s azt a fölvilágosítást kapta, hogy a dicsőség ily magas fokára azért emelkedtek, mert a földön teljesen egyesültek Isten akaratával. És az előbb említett Boldog Szuzó Henrik magáról szólva azt mondotta: Inkább akarok a föld leghitványabb férge lenni Isten akaratával, mint szeráf a magaméval.

Ezen a földön a menny boldog lakóitól kell megtanulnunk, miképp szeressük Istent. A tiszta és tökéletes szeretet, mellyel a boldog lelkek az égben Isten iránt viseltetnek, az ő akaratával való tökéletes egyesülésben nyilvánul. Ha a szeráfok Isten akaratának ismernék meg azt, hogy az egész örökkévalóságon át a tengerpartok fövényének fölhalmozásával s a kertek füveinek tépdesésével foglalkozzanak, szívesen s teljes gyönyörűséggel tennék meg. Továbbá, ha Isten értésükre adná, hogy menjenek égni a pokol tüzébe, haladéktalanul levetnék magukat abba a mélységbe, hogy az isteni akaratot teljesítsék.

Jézus Krisztus is arra tanított bennünket, hogy ezért imádkozzunk, tudniillik, hogy Isten akaratát teljesítsük a földön, amint a szentek teljesítik a mennyben: Legyen meg a te akaratod, miképpen mennyben, azonképpen a földön is. (Mt 6,10)

Az Úr Dávidot szíve szerint való férfiúnak nevezte, mert Dávid mindenben teljesítette az ő akaratát: Találtam szívem szerint való férfiút, ki megcselekszi minden akaratomat. (ApCsel 13,22) Dávid mindig kész volt arra, hogy Isten akaratát teljesítse, amint maga gyakran megvallotta: Kész az én szívem, Isten! kész az én szívem (Zsolt 107,1). S másért nem esedezett az Úrhoz, mint azért, hogy tanítsa meg őt akaratának teljesítésére: Taníts meg engem akaratodat cselekednem. (Zsolt 142,10)

Az isteni akarattal való tökéletes egyesülésnek egyetlen indulata elég arra, hogy szentté tegyen bennünket. Íme, mialatt Saul az Egyházat üldözi, Jézus Krisztus megvilágosítja és megtéríti őt. S mit tesz, mit mond Saul? Nem tesz mást, mint fölajánlja magát az ő akarata teljesítésére: Uram! mit akarsz, hogy cselekedjem? És lám, az Űr választott edénynek, a nemzetek apostolának nevezi őt: Nekem választott edényem ő, hogy hordozza nevemet a pogány ok előtt. (ApCsel 9,15) Aki ugyanis akaratát Istennek adja, az neki adja mindenét; aki neki adja holmiját alamizsnával, vérét önmaga ostorozásával, életét böjttel, az csak egy részt ad Istennek abból, amije van; de aki neki ajándékozza akaratát, az mindent odaajándékozott s így szólhat hozzá: Uram, szegény vagyok, de neked ajándékozom mindazt, amim van; s neked adván akaratomat, már nincs egyebem, amit odaadhatnék. De éppen ez minden, amit Istenünk tőlünk kíván: Add nekem, fiam, a te szívedet (Péld 23,26). Fiam, mondja az Úr mindegyikünknek, add nekem szívedet, azaz akaratodat. Semmi mást, hála Istennek – mondja Szent Ágoston – nem tudunk neki fölajánlani, minthogy azt mondjuk neki: a tied legyek. Igen, semmi kedvesebb dolgot sem nyújthatunk Istennek, mint ha így szólunk hozzá: Uram, a tied akarunk lenni, neked ajándékozzuk egész akaratunkat, engedd megértenünk, mit kívánsz tőlünk s mi azt megtesszük.

III. rész

Egyesülni Isten akaratával: Isten akarata és az én akaratom egy legyen. A szenvedésben is meg kell találni az Isten akaratát és mint ilyent elfogadni.

Ha tehát teljesen kedvében akarunk járni Isten szívének, törekedjünk mindenben az ő isteni akaratához alkalmazkodni s nemcsak alkalmazkodni, hanem egyesülni is vele mindabban, amit Isten rendel. Az alkalmazkodás azt hozza magával, hogy akaratunkat Isten akaratához fűzzük, de az egyesülés többet jelent: azt, hogy az isteni akaratból s a magunk akaratából egyet alkotunk, úgy, hogy nem akarunk mást, mint amit Isten akar s egyedül Isten akarata a mi akaratunk. Ez a tökéletesség teljessége, amely után folyton vágyakoznunk kell; ez legyen célja minden tettünknek, minden vágyunknak, elmélkedésünknek és imádságunknak. Erre nézve kell segítségül hívnunk minden szent pártfogónkat, őrzőangyalunkat, mindenekfölött Isten anyját, Máriát, aki azért volt a legtökéletesebb az összes szentek között, mert a legtökéletesebben karolta át mindig Isten akaratát.

De a dolog veleje abban van, hogy Isten akaratát szíves örömest fogadjuk mindenben, ami csak velünk történik, akár megfelel az vágyainknak, akár ellenkezik velük. Abban, ami jól esik, még bűnösök is könnyen tudnak egyesülni az isteni akarattal, de a szentek egyesülnek vele oly dolgokban is, melyek ellenükre vannak s nem tetszenek az önszeretetnek. Ebben látszik meg Isten iránt való szeretetünk tökéletessége. Azért mondotta a tiszteletreméltó Avila János: Többet ér egy „áldott legyen az Isten” a balsorsban, mint ezer hálaadás akkor, mikor dolgunk jól megy.

Egyesülnünk kell továbbá Isten akaratával nemcsak azokban a kedvezőtlen dolgokban, melyek közvetetlenül Istentől származnak, aminők a betegség, lelki elhagyatottság, szegénység, rokonok halála és más hasonlók, hanem azokban is, melyek az emberek révén érnek bennünket, mint például a megvetés, gyalázat, igazságtalanság, lopás s mindennemű üldözés. E tekintetben meg kell értenünk, hogy amikor valaki megsért bennünket hírnevünkben, becsületünkben, javainkban, jóllehet az Úr nem akarja az illetőnek a bűnét, mindazonáltal akarja a mi megalázásunkat, a mi szegénységünket, a mi önmegtagadásunkat.

Kétségbevonhatatlan hitigazság, hogy mindaz, ami a világon történik, Isten akaratából történik. Én, az Úr, ki világosságot hozok elé és sötétséget teremtek, békességet szerzek és rosszat idézek elé (Iz 45,7). Istentől jő minden jó és minden rossz, azaz minden ránk nézve kedvezőtlen dolog, melyeket mi hibásan nevezünk rossznak, mert valóságban jók, ha az ő kezéből fogadjuk őket.

Jön‑e a városra veszedelem, melyet az Úr nem küldött? – mondotta Ámosz próféta (3,6). S már előbb mondotta a Bölcs: A jó és rossz, az élet és halál az Istentől vaunak (Sir 11,14). Igaz, amint azt előbb mondottam, hogy amikor egy ember téged igazságtalanul megsért, Isten nem akarja az ő bűnét és nem működik közre az ő akaratának gonoszságával, hanem csupán ahhoz a külső cselekedethez nyújtja általánosságban közreműködését, amellyel téged megüt, megrabol vagy megsért. Úgy hogy azt a sérelmet, amelyet szenvedsz, az Isten bizonyosan akarja s az ő kezéből jön rád. Azért mondta az Úr Dávidnak, hogy ő a szerzője azoknak a sértéseknek, amelyeket Absolon követett el ellene, úgyannyira, hogy még feleségeit is szemeláttára elragadta tőle és pedig bűneinek büntetéséül: Íme gonoszát támasztok rád, a te házadból, és elveszem feleségeidet szemed előtt és felebarátodnak adom (2Sám 12,11). Azért mondotta a zsidóknak is, akikre gonoszságaik büntetéséül az asszírokat küldte, hogy kifosszák és elpusztítsák őket: Asszur haragom vesszeje, parancsot adok neki, hogy vegyen zsákmányt és ragadjon prédát (Iz 10,5–6). Ehhez Szent Ágoston a következő magyarázatot fűzi: Az ő gonoszságuk mintegy az Isten bárdja lett (37. zsoltárhoz). Isten az asszírok gonoszságát használta föl, mint valamely fejszét a zsidók megbüntetésére. S maga az Úr Jézus is azt mondotta Szent Péternek, hogy az ő szenvedése és halála nem csupán az emberektől származik, hanem egyszersmind Atyjától is: A poharat, melyet nekem Atyám adott, ne igyam‑e meg? (Jn 18,11)

Mikor Jóbhoz hírhozó érkezett (kiben az ördögöt gyanítják) s jelentette neki, hogy a szabeusok elrabolták mindenét, fiait megölték, mit válaszolt a szent? Az Úr adta, az Úr elvette (1,21). Nem mondotta, hogy az Úr adta nekem fiaimat, javaimat és a szabeusok elragadták tőlem, hanem: Az Úr adta nekem őket, az Úr vette el őket, mert jól tudta, hogy az a veszteség Isten akarata volt. Azért hozzátette: Amint az Úrnak tetszik, úgy lőn; legyen áldott az Úr neve (uo.). Nem úgy kell tehát tekintenünk a bajokat, melyek bennünket érnek, mintha véletlenül vagy az emberek bűne által történtek volna, hanem legyen szilárd meggyőződésünk, hogy ami csak velünk történik, minden az Isten akaratából történik. Mindaz, ami itt a mi akaratunk ellen történik, tudd meg, hogy nem történik másképp, csakis az Isten akarata folytán (Szent Ágoston a 148. zsoltárhoz). Epilektusz és Atho, Krisztus Jézus boldog vértanúi, mikor a zsarnok kínpadra vonta, vaskampókkal tépte és égő fáklyákkal perzselte őket, egyre csak azt mondogatták: Uram, történjék velünk a te akaratod. És a vesztőhelyre érkezve, magas hangon kiáltották: Légy áldott örök Isten, mert mindenben a te akaratod történt velünk.

IV. rész

Az életszentség titka: azt akarni, amit Isten akar, hiszen a léleknek az a legjobb, amit Teremtője akar. Isten ugyanis mindig a legjobbat akarja.

Cezárius beszéli (Lib. 10. c. 6), hogy egy szerzetes, jóllehet külsőleg semmiben sem különbözött a többiektől, mégis a szentségnek oly fokára jutott, hogy csupán ruhájának érintésével meggyógyította a betegeket. Elüljárója ezen csodálkozva, egy napon megkérdezte tőle, hogyan művel ily csodákat, noha életmódja nem tökéletesebb a többiekénél. A szerzetes azt válaszolta, hogy ő maga is csodálkozik rajta és nem tudja az okát. De hát micsoda áhítatgyakorlatot végzel? – kérdezte az apát. – A jó szerzetes erre azt felelte, hogy semmit, vagy nagyon keveset tett, csupán arra volt mindig nagy gondja, hogy csak azt akarja, amit Isten akar; s az Úr megadta neki azt a kegyelmet, hogy akaratát mindig teljesen ráhagyja Isten akaratára. A szerencse, mondotta, nem emel föl s a szerencsétlenség nem ver le, mert mindent Isten kezéből fogadok s arra a célra irányul minden imádságom, hogy az ő akarata tökéletesen teljesüljön bennem. És az a kár se bántott, mondotta az előljáró, melyet a minap okozott az a bizonyos ellenségünk, aki fölgyújtotta birtokunkat, hol gabonánk és állataink voltak s ezáltal kenyerünktől fosztott meg bennünket? Nem, atyám, felelte; hanem ellenkezőleg, hálát adtam Istennek, amint hasonló esetekben tenni szoktam, tudván, hogy Isten mindent az ő dicsőségére s a mi nagyobb javunkra tesz vagy enged meg s épp ezért mindig meg vagyok elégedve mindennél, ami történik. Midőn az apát ezt hallotta és látta abban a lélekben a tökéletes megegyezést Isten akaratával, többé nem csodálkozott azon, hogy oly nagy csodákat tesz.

Aki így cselekszik, az nemcsak szentté lesz, hanem már a földön szakadatlan békét élvez. Nagy Alfonz, Arragonia királya, a legbölcsebb fejedelem, egy napon kérdeztetvén, hogy mely embert tartja legszerencsésebbnek ezen a világon, így válaszolt: „Azt, aki magát az Isten akaratára hagyja és mindent, akár kedvező, akár kedvezőtlen is az, az ő kezéből fogad. Az Istent szeretőknek minden javukra szolgál (Róm 8,28). Azok, kik Istent szeretik, mindig megelégedetten élnek, mert minden gyönyörűségük az, hogy még a kedvezőtlen dolgokban is Isten akaratát teljesítik, és így maguk a bajok megelégedésükre szolgálnak abban a gondolatban, hogy őket elfogadva kedvére tesznek az ő szeretett Uruknak. Nem szomorítja meg az igazat, akármi történjék rajta (Péld 12,21). És valóban, mi elégíthet ki valakit jobban, mint ha látja, hogy beteljesült mindaz, amit akar? Már pedig, ha valaki nem akar mást, csak amit Isten akar, minthogy a világon minden – a bűnt kivéve – Isten akaratából származik, természetszerűleg mindig az történik, amit az illető akar. Az atyák életében szó van egy polgárról, kinek földje mindig több termést hozott, mint másoké. S midőn kérdezték tőle, hogy honnan van ez, azt válaszolta, hogy nincs benne semmi csodálni való, mert neki mindig olyan időjárása van, aminőt ő akar. Hogyan? Hát úgy, felelte, hogy én nem akarok más időt, csakis olyant, aminőt Isten akar, s amint én azt akarom, amit Isten akar, úgy ő megadja nekem azt a termést, amelyet én akarok. A megnyugvó lelkek, mondja Szalvianusz, ha megaláztatnak, ezt akarják; ha szegénységet szenvednek, szegények akarnak lenni, egyszóval akarják mindazt, ami velük történik és azért boldogok ebben az életben.

Megalázottak? Ezt akarják. Szegények? Gyönyörűségük telik a szegénységben. Tehát boldogoknak kell őket mondanunk. Jön a hideg, a meleg, az eső s a szél s az, aki egyesülve van Isten akaratával, azt mondja: akarom, hogy hideg legyen, hogy meleg legyen, hogy szél fújjon, hogy eső essék, mert Isten is ezt akarja. Szegénység, üldözés, betegség éri, halála jön; s mindezekre csak ez a szava: Szegény, üldözött, beteg akarok lenni s a halált is akarom, mert az Isten is ezt akarja.

Ez az a szép szabadság, melyet Isten fiai élveznek s amely többet ér minden uralkodásnál s a föld minden királyságánál. Ez az a nagy békesség, amely a szentek osztályrésze s amely felülhalad minden értelmet (Fil 4,7). Felülmúlja az érzékek minden gyönyörét, minden mulatságot, lakomát, dicsőséget s a világ minden más örömét. Ezek ugyanis csak az érzékeket izgatják s csupán azokban a pillanatokban, amelyekben élvezik őket; de mivelhogy üresek, és mulandók, nem elégítik ki a lelket, amely az igazi megelégedettség székhelye, hanem inkább gyötrelmet okoznak neki. Azért kiált föl fájdalmasan Salamon, miután teljesen kiélvezte az effajta világi gyönyöröket. De ez is hiúság és a lélek gyötrelme (Péld 1,14). A bolond, mondja a Szentlélek, mint a hold változik, a bölcs a bölcsességben marad, mint a nap (Sir 27,12). A bolond, azaz a bűnös, változékony, mint a hold, mely ma nő, holnap fogy; ma nevetni látod őt, holnap pedig sírni; ma szelíd, holnap pedig dühös, mint a tigris. S mitől van ez? Mert megelégedettsége a szerencsétől, vagy szerencsétlenségtől függ, amely őt éri s azért változik ő is, mint ahogyan változnak körülményei. De az igaz, mint a nap, mindig egyformán derült, bármi történjék is vele; mert az ő megelégedettségének alapja, hogy Isten akaratával egyesül s azért zavartalan békességnek örvend. És a földön békesség a jóakaratú embereknek. (Lk 2,15) Mondotta az angyal a pásztoroknak. És kik ezek a jóakaratú emberek, ha nem azok, kik mindig egyesülve vannak Isten akaratával, amely a legnagyobb mértékben jó és tökéletes? Istennek jó, kedves és tökéletes akarata. Igen, mert Isten nem akar mást, mint a legjobbat, a legtökéletesebbet.

V. rész

A szentek, ismertek és kevésbé ismertek, példája ugyanarra tanít: Isten akaratának magunkévá tétele egyben elfogadása a legszentebbnek: Isten akarata mindig szent!

A szentek azáltal, hogy Isten akaratával egyesültek, már e földön a paradicsom előízét élvezték. A régi atyák – mondja Szent Dorotheusz – nagy békességben éltek, mivelhogy mindent Isten kezéből fogadtak. Pazzi Szent Mária Magdolna, mikor kiejteni hallotta e szót, hogy Isten akarata, oly nagy vigasztalást érzett, hogy a szeretet elragadatásában egészen magánkívül lett. Igaz, nem hiányzanak a fájdalmak, melyeket kedvezőtlen dolgok okoznak s melyeket érzékiségünk kénytelen érezni; de az csak az alsó részben történik, a lélek felsőbb részében azonban béke és nyugalom uralkodik, minthogy az akarat egyesülve van Isten akaratával, örömeteket senki sem veszi el tőletek, örömetek teljes legyen (Jn 16,22.24). Aki folyton egyesülve van az isteni akarattal, annak teljes és szakadatlan öröme van, teljes, mert – mint föntebb mondottuk – mindene megvan, amit akar; szakadatlan, mert ezt az örömet senki sem veheti el tőlünk, minthogy senki sem akadályozhatja meg, hogy az történjék, amit Isten akar.

P. Tauler János beszéli magáról, hogy sok éven át kérte az Urat, hogy küldjön neki valakit, aki őt az igazi lelkiéletre megtanítja. S íme egy napon szót hall, mely azt mondja neki: Menj ebbe és ebbe a templomba s ott megtalálod azt, amit kértél. Elmegyen tehát a templomba s ott a kapuban egy nyomorult, mezítlábas, tetőtől talpig rongyos koldust talál. Üdvözli őt: Jó napot, barátom. A szegény válaszol: Uram, én nem emlékszem, hogy valaha rossz napom lett volna. Tauler folytatja: Az Isten adjon boldog életet neked. Amaz pedig így felel: De hisz én nem voltam soha boldogtalan. S azután hozzátette: Halld, atyám, nem hiába mondtam én, hogy még sohasem volt rossz napom. Mert amikor éhezem, dicsérem az Istent; amikor eső vagy hó esik, áldom őt; ha valaki megvet, elűz magától, vagy más valami nyomorúság ér, mindig dicsőítem érte az Istenemet. Azt mondtam azután, hogy sohasem voltam boldogtalan, s ez igaz is. Mert hozzá vagyok szokva, hogy mindazt fönntartás nélkül akarjam, amit Isten akar, azért mindazt, ami velem történik, – akár édes, akár keserű – örömmel fogadom az Ő kezéből, mint olyat, ami rám nézve legjobb s ez az én boldogságom. És ha Isten – viszonzá Tauler – el akarna kárhoztatni, mit szólnál hozzá? Ha Isten azt akarná, válaszolt a koldus, akkor én alázatossággal és szeretettel átkarolnám az én Uramat és oly erősen tartanám, hogy ha a poklokra akarna taszítani, kénytelen volna velem jönni s így aztán édesebb lenne nekem, hogy vele vagyok a pokolban, mintha nála nélkül a menny minden gyönyörűségét bírnám. S aztán hol találtad meg az Istent? – kérdezte tőle Tauler. Ott találtam meg őt, – felelte a koldus – ahol elhagytam a teremtményeket. Ki vagy hát te? S a szegény így válaszolt: Király vagyok. S hol a királyságod? Lelkemben, hol mindent rendben tartok s a szenvedélyek engedelmeskednek az észnek, az ész pedig az Istennek. Végül azt kérdezte tőle Tauler, hogy mi segítette őt erre a nagy tökéletességre. A hallgatagság, válaszolta a koldus; hallgattam az emberek előtt, hogy beszéljek Istennel s az egyesülés az én Urammal, melyben megtaláltam és megtalálom békességemet. Egyszóval azáltal volt ilyen ez a szegény ember, hogy egyesült az isteni akarattal; s szegénységében bizonyára gazdagabb volt, mint a föld minden uralkodója és szenvedéseiben boldogabb, mint az összes világi emberek az ő élvezeteikben. Ó, mily nagy azoknak balgasága, kik ellenkeznek az isteni akarattal; mennyi nehézséget kell eltürniök, minthogy senki sem akadályozhatja meg, hogy Isten rendelései teljesedésbe ne menjenek. Ki áll az ő akarata ellen? (Róm 9,19) Hozzá még gyümölcs nélkül kell türniük, sőt nagyobb büntetéseket vonnak magukra a jövő életben és nagyobb nyugtalanságot ezen a világon. Ki állott ellene és volt békessége? (Jób 9,4) Kiáltson bár az a beteg fájdalmaiban, ahogy akar; szálljon pörbe az Istennel az a szegény a maga nyomoruságában s dühöngjön, káromkodjék, amennyire csak tetszik neki, mit ér el vele, hacsak nem azt, hogy baját megkétszerezi? Mit keresel szegény ember, mikor jó dolgokat keresel, mondja Szent Ágoston, keresd azt az egy jót, amelyben benne van minden jó. Mit keresel, szegény ember, Isteneden kívül? Találd meg az Istent, egyesülj vele, simulj hozzá szorosan akaratoddal s boldogan élsz mindig itt és az örök életben egyaránt.

VI. rész

Az legyen tehát állandó kérésünk, hogy ,,teljesüljön bennünk az Isten akarata”. Még akkor is, ha ez szenvedést, megpróbáltatást jelent az egyén számára. Kérnünk kell Istent, hogy adja meg a kegyelmet, hogy felismerve teljesíthessük mindig az Ő akaratát.

És végre is mit akar Istenünk, ha nem a mi javunkat? Kit találhatnánk, aki jobban szeret bennünket Istennél? Nem akar ő mást, mint azt, hogy necsak senki el ne vesszen, hanem mindenki üdvözüljön és mindenki szentté legyen. Nem akarván, hogy valaki elvesszen, hanem, hogy mindenki bűnbánatra térjen (2Pét 3,9). Az Isten akarata a ti megszentesüléstek. (1Tesz 4,3) Isten dicsőségét helyezte a mi javunkba. Minthogy ugyanis természeténél fogva végtelen jóság, mint Szent Leó mondja: Isten, kinek természete a jóság, s a jóság természeténél fogva kiáradni kíván: Istennek legfőbb vágya az, hogy a maga javainak s a maga boldogságának részeseivé tegye a lelkeket. S ha megpróbáltatásokat küld reánk az életben, azok is mind csak a mi javunkért vannak. Minden javunkra szolgál (Róm 8,28). Még a büntetések is, mondja Szent Judit, nem romlásunkra jönnek Istentől, hanem azért, hogy megjavuljunk és üdvözüljünk. Jobbulásunkra és nem vesztünkre lenni higgyjük (Jud 8,27). Az Úr jóakaratával vesz körül bennünket, hogy megmentsen az örökkévaló bajoktól. Uram! jóvoltoddal, mint pajzzsal környékeztél minket. (Zsolt 5,13) Nemcsak óhajtja üdvösségünket, hanem gondoskodik is róla. Az Úr gondoskodik felőlem (Zsolt 39,18). Mit tagadna meg tőlünk az az Isten, – mondja Szent Pál – aki még saját fiát is nekünk adta? Ki még tulajdon fiának sem kedvezett, hanem mindnyájunkért adta őt, hogyne ajándékozott volna ővele nekünk mindeneket is (Róm 8,32).

Ezzel a bizalommal kell tehát Isten rendelkezéseire hagyatkoznunk, melyek mind a mi javunkra vannak. Mondjuk mindig, minden dologban, ami bennünket ér: Emiatt békességben alszom és megnyugszom, mert te, Uram, kiváltképpen megerősítettél engem a reménységben (Zsolt 4). Bizzuk tehát magunkat egészen az ő kezére, mert neki bizonyára gondja lesz ránk: Minden szorgoskodástokat ő rája bízván, mert neki gondja van rátok (1Pét 5,7). Gondoljunk tehát Istenre, az ő akaratának teljesítésére, hogy ő is ránk, a mi javunkra gondoljon. Leányom, mondotta az Úr Szienai Szent Katalinnak, gondolj rám és én mindig rád fogok gondolni. Mondjuk gyakran a Szent Jegyessel: Az én szerelmesem az enyém és én az övé (Én 2,16). Az én szerelmesem az én javamra gondol s én sem gondolok másra, mint arra, hogy neki kedvét keressem s egyesüljek mindenben az ő szent akaratával. Szent Nilus apát azt mondotta, hogy nem kell az Urat arra kérnünk, hogy teljesítse azt, amit mi akarunk, hanem arra, hogy teljesüljön bennünk az ő akarata. S mikor bajok érnek bennünket, fogadjuk azokat mindig Isten kezéből, nemcsak türelemmel, hanem örömmel az apostolok példájára, akik örvendezve menének a gyülekezet elől, mivelhogy méltókká lettek Jézus nevéért gyalázatot szenvedni (ApCsel 5,41). S mi okozhatna nagyobb megnyugvást egy léleknek, akire valamiféle nyomoruság nehezedik, mint ha tudja, hogy annak szíves, készséges elviselésével a lehető legnagyobb mértékben kedvébe jár Istennek? A lelki élet mesterei azt mondják, hogy Isten szívesen veszi ugyan, hogy némely lelkek szenvedni óhajtanak az ő kedvéért, mindazonáltal jobban tetszik neki azoknak közömbössége, akik sem örülni, sem szenvedni nem akarnak, hanem egészen belenyugosznak az ő szent akaratába és nem kívánnak mást, mint teljesíteni azt, amit ő akar.

Ha tehát, jámbor lélek, Istennek tetszeni, s e földön megelégedett életet akarsz élni, egyesülj mindig és mindenben az isteni akarattal. Gondold meg, hogy rendetlen és keserű életed minden bűne onnan származott, mert eltávoztál Isten akaratától. Mostantól kezdve tehát karold át Istennek tetszését és mondd mindabban, ami veled történik: Úgy van, Atyám! mert így tetszett neked (Mt 11,26). Így történjék, Uram, mert ez a te tetszésed. Midőn érzed, hogy valamely kedvezőtlen esemény megzavar, gondolj arra, hogy az Úrtól jött és mondd: Így akarja Isten és aztán légy nyugodt. Elnémultam és nem nyitottam föl számat, mert te cselekedted (Zsolt 38) Uram, minthogy te cselekedted, én nem szólok, hanem elfogadom. Erre a szándékra kell irányítanod minden gondolatodat és imádságodat, vagyis légy rajta, az elmélkedésben, szentáldozáskor s az Oltáriszentség látogatásakor mindig kérd Istent, hogy adja meg a kegyelmet, hogy az ő akaratát teljesíthesd. És ajánld föl magadat folyvást, mondván: Íme itt vagyok. Istenem, tedd velem és mindenemmel azt, amit akarsz. Ez volt Szent Terézia állandó gyakorlata; napjában legalább ötvenszer fölajánlotta magát Istennek, hogy rendelkezzék vele úgy, amint neki tetszik.

Ó, mily boldog leszel, olvasóm, ha mindig így cselekszel! Kétségtelenül szentté leszel s életed megelégedett s halálod még boldogabb lesz. Midőn valaki másvilágra költözik, minden reményünk, melyet üdvözülése felől táplálunk, azon alapszik, hogy megadással láttuk‑e őt meghalni, vagy nem. Ha te, amint életedben mindent örömmel fogadtál az Isten kezéből, a halált is épp oly szívesen karolod át, hogy teljesítsd az ő isteni akaratát, bizonyára üdvözülni fogsz és szentként halsz meg. Hagyatkozzunk tehát mindenben annak az Úrnak tetszésére, aki legbölcsebb létére tudja, mi a legjobb ránk nézve; s minthogy kimondhatatlanul szeret, – hisz éltét adta irántunk való szeretetből – akarja is azt, ami ránk nézve a legjobb. Legyünk tehát abban a biztos meggyőződésben, mondja Szent Vazul, hogy Isten hasonlíthatatlanul jobban gondoskodik a mi javunkról, mintsem azt mi magunk tenni vagy óhajtani tudnók.

VII. rész

Egyesülni Isten akaratával: (a) elfogadni az élet mindennapi terheit; (b) elfogadni az én életem nehézségeit; (c) elfogadni saját fogyatékosságainkat (ezek talán elfogadva éppen javunkat szolgálják); (d) elfogadni a szenvedést is, megnyugodva Isten akaratában.

Lássuk már most a gyakorlatban, hogy mily dolgokban kell egyesülnünk az Isten akaratával. Először egyesülnünk kell vele azokban a természeti dolgokban, melyek kívülről érnek bennünket, mint például mikor nagy a meleg, nagy a hideg, esik az eső, éhség, dögvész van és más hasonló esetekben.

Óvakodjunk azt mondani: Mily elviselhetetlen a hőség! Mily borzasztó a hideg! Mily kellemetlenség! Mily szerencsétlenség! Mily rossz időjárás! és más oly kifejezéseket, melyek az Isten akaratával való ellenkezésre mutatnak. Nekünk mindent úgy kell akarnunk, amint van, mert Isten az, aki mindent elrendez. Borgias Szent Ferenc egyszer éjnek idején érkezett Társaságának egyik házába. Esett a hó és ő eközben többször zörgetett; mivel azonban az atyák aludtak, senki sem nyitott neki ajtót. Mikor aztán megvirradt, nagyon bánkódtak azon, hogy őt a szabadban oly soká megvárakoztatták. De a szent azt mondta, hogy azalatt az idő alatt nagy vigasztalást talált abban a gondolatban, hogy Isten az, aki azokat a hópelyheket reá szórja.

Másodszor egyesülnünk kell Isten akaratával azokban, amik bennünk mennek végbe; például abban, hogy eltűrjük az éhséget, szomjúságot, lelki elhagyatottságot, gyalázatot. Mindenben egyre csak azt kell mondanunk: Alkoss és ronts, Uram! én meg vagyok elégedve és csak azt akarom, amit te akarsz. És P. Rodriguez szerint így kell válaszolnunk azon képzelt esetekre vonatkozólag is, aminőket néha az ördög támaszt elménkben, hogy bűnös beleegyezést csikarjon ki tőlünk, vagy legalább is nyugtalanítson bennünket: Ha valaki ezt mondaná neked, vagy ha azt tenné veled, te mit mondanál, mit tennél? Válaszoljunk mindig így: Azt mondanám és azt tenném, amit Isten akar. És ily módon megmenekülünk minden hibától és alkalmatlankodástól.

Harmadszor. Ha valami testi és lelki természetes fogyatkozásunk van, pl. rossz emlékezetünk, lassú fölfogásunk, kevés ügyességünk, nyomorék tagunk, gyönge egészségünk, ne panaszkodjunk miatta. Mivel érdemeltük és miért volna Isten arra kötelezve, hogy nekünk kiváló értelmet, jobb testalkatot adjon? Nem teremthetett volna‑e bennünket oktalan állatoknak? Nem hagyhatott volna‑e bennünket semmiségünkben? Aki ajándékban részesül, állapíthat‑e meg föltételeket? Köszönjük meg inkább neki azt, amit tisztán jóságból adott s elégedjünk meg azzal, ahogyan adta. Ki tudja, vajon nem lenne‑e vesztünkre, ha, nagyobb tehetségünk, jobb egészségünk s tetszetősebb arcunk volna? Hánynak szolgált alkalmul tehetsége és tudománya arra, hogy elbízván magát és megvetvén másokat, elkárhozzék, minthogy ennek a veszélynek könnyebben ki van téve az, aki tudományban és tehetségben másokat felülmúl. A szépség, testi erő hány másnak volt alkalom arra, hogy ezer bűnbe rohanjon! Ellenben hányan lettek szentté s hányan üdvözültek, mert szegények, betegek, vagy csúnyák voltak! S hogy ha gazdagok, egészségesek és szép ábrázatúak lettek volna, elkárhoznak! Elégedjünk meg tehát azzal, amit Isten adott: Egy a szükséges (Lk 10,42). Nem szükséges a szépség, nem az egészség, nem az éles ész, csak egy a szükséges, hogy üdvözüljünk.

Negyedszer. Különösen meg kell nyugodnunk a testi betegségekben, örömmel kell őket átkarolnunk és pedig oly módon s akkor, amint Isten akarja. Kötelességünk ugyan fölhasználni a rendes gyógyszereket, mert Isten ezt is akarja, de ha azok nem segítenek, egyesüljünk Isten akaratával, ami többet használ nekünk az egészségnél. Uram, mondjuk ilyenkor, én nem akarok se meggyógyulni, se beteg lenni, egyedül azt akarom, amit te akarsz. Bizonyara nagyobb erény, ha betegségben nem panaszkodunk a fájdalmakról; de mikor ezek nagyon gyötörnek bennünket, nem követünk el hibát, ha föltárjuk őket barátaink előtt, sőt kérjük az Urat, hogy szabadítson meg tőlük bennünket. Értem a nagy fájdalmakat; minthogy viszont némelyek sokat hibáznak abban, hogy minden közönséges fájdalom vagy kelletlenség esetén azt akarnák, hogy az egész világ részvéttel legyen irántuk és ott siránkozzék köröttük. Egyébként maga Jézus Krisztus is, midőn közel látta magát keserves kínszenvedéséhez, közölte gyötrelmét tanítványaival: Szomorú az én lelkem mindhalálig (Mt 26,38) és kérte örökkévaló Atyját, hogy szabadítsa meg őt tőlük: Atyám! ha lehetséges, múljék el e pohár tőlem (Uo. 39). De maga Jézus tanított meg bennünket arra, mit kell tennünk az effajta imádságok után; azt tudniillik, hogy mindjárt nyugodjunk bele Isten akaratába és mondjuk: Mindazáltal nem amint én akarom, hanem amint te (Uo.).

VIII. rész

A legjobb szolgálatunk Istennek, ha elfogadjuk szent akaratát, betegségben, szenvedésben is. Türelmesen viselni a szenvedést: elfogadni az isteni akaratot.

Minő balgák azok, akik azt mondják, hogy az egészséget nem azért kívánják, hogy ne szenvedjenek, hanem azért, hogy jobban szolgálhassanak az Úrnak a szabályok megtartásával, a szerzetnek tett szolgálatukkal, templombajárással, áldozással, a bűnbánat cselekedeteivel, tanulással, s azáltal, hogy gyontatásssal és prédikálással a lelkek üdvének munkálására szentelik magukat. De azt kérdem tőled, jámbor lélek, mondd meg nekem, miért kívánod megtenni ezen dolgokat? Hogy kedvében járj az Istennek? És ugyan mit keresel, mikor biztos vagy affelől, hogy Istennek tetszése nem az, hogy imádkozzál, áldozzál, bűnbánati cselekedeteket végezz, tanulj vagy prédikálj, hanem az, hogy tűrd békességgel azokat a betegségeket, azokat a fájdalmakat, melyeket ő reád bocsát? Egyesítsd akkor fájdalmaidat Jézus Krisztus fájdalmaival. De nekem nem tetszik, mondod, hogy beteg lévén, haszontalan vagyok s terhére válok a szerzetnek, a háznak. De amiképpen te megnyugszol Isten akaratában, hinned kell, hogy elöljáróid szintén megnyugosznak, mivel látják, hogy nem saját renyheséged folytán, hanem Isten akratából okozod a háznak ezt a terhet. Különben is ezek a vágyak és panaszok nem az Isten iránt való szeretetből származnak, hanem az önszeretetből, mely mindig ürügyeket keres, hogy Isten akaratától eltávozzék. Kedvében akarunk járni Istennek. Mondjuk csak akkor, amikor ágyhoz szögezve látjuk magunkat, mondjuk az Úrnak ezt az egyetlen szót: Legyen meg a te akaratod; és ismételjük ezt folyton, százszor, meg ezerszer, mert ezzel magával jobban kedvébe járunk Istennek, mint minden önmegtagadásunkkal és áhítatgyakorlatainkkal, melyeket végezni tudunk. Nincs jobb mód arra, hogy Istennek szolgáljunk, mint ha örömmel karoljuk át az ő akaratát. A tiszteletreméltó Avila atya ezt írta egyszer egy beteg papnak: Barátom, ne járjon az eszed azon, hogy mit tennél, ha egészséges volnál, hanem elégedjél meg azzal, hogy beteg vagy ameddig Istennek tetszik. Ha Isten akaratát keresed, miért tartod kívánatosabbnak, hogy egészséges ember légy, mint azt, hogy beteg. S bizonyára jól mondotta; mert hisz nem a mi cselekedeteink dicsőítik Istent, hanem megnyugvásunk és egyesülésünk az ő szent akaratával. Azért mondotta még Szalézi Szent Ferenc, hogy jobban szolgálunk Istennek szenvedéssel, mint munkálkodással. Sokszor nincsenek kéznél az orvosok, az orvosságok vagy esetleg az orvos nem ismeri föl betegségünket; szükséges, hogy ebben is egyesüljünk az isteni akarattal, amely a mi javunkra rendeli ezt. Egy emberről beszélik, aki nagy tisztelője volt a canterbury-i Szent Tamásnak, hogy betegségében a szent sírjához ment, hogy egészségét visszanyerje. Meggyógyulva tért vissza hazájába, de aztán így beszélt magában: De ha a betegség jobban segít engem üdvösségem elnyerésében, akkor mire szolgál nekem ez az egészség? Ezzel a gondolattal visszatért a sírhoz, kérte a szentet, hogy eszközölje ki Istentől azt, ami hasznosabb neki örök üdvössége tekintetében. Ennek megtörténtével visszaesett a betegségbe s teljesen meg volt elégedve, mert biztosra vette, hogy Isten az ő javára rendelkezett így. Hasonlóképpen beszéli Surius, hogy egy vak szent Bedasztusz püspök közbenjárására visszanyerte szemevilágát; de azután imádkozott, hogy ha ez a látás nem válik lelkének javára, térjen vissza vaksága. S imádsága után vakká lett, mint azelőtt volt. Mikor tehát betegek vagyunk, az a legjobb, ha nem kívánjuk sem a betegséget, sem az egészséget, hanem Isten akaratára hagyatkozunk, hogy rendelkezzék velünk, amint neki tetszik. De ha mégis kívánjuk az egészséget, kérjük legalább mindig megadással és föltételesen, ha tudniillik a testi egészség megfelel lelkünk üdvösségének. Máskülönben hibás lesz az ilyen imádság és nem talál meghallgatásra, mert az Úr nem hallgatja meg az imádságot, melyből hiányzik a megadás.

A betegség idejét én a lelkek próbakövének nevezem, mert itt válik el, hány karátos, milyen értékű az erény, melynek egy lélek birtokában van. Ha nem nyugtalankodik, hanem engedelmeskedik az orvosoknak, az elöljáróknak, békén van s egészen belenyugszik Isten akaratába, ez annak a jele, hogy mély gyökeret vert benne az erény. De mit szóljunk az olyan betegről, aki panaszkodik, s azt mondja, hogy hanyagul szolgálják ki; hogy fájdalmai elviselhetetlenek; hogy nem talál orvosságot, mely segítene rajta; hogy az orvos tudatlan; sőt néha Istennel is pörbe áll, hogy keze megnehezült fölötte. Szent Bonaventura beszéli Szent Ferenc életében, hogy mikor a szentet egy alkalommal borzasztó fájdalmak gyötörték, egyik nagyon egyszerű szerzetese így szólt hozzá: Atyám, kérd Istent, hogy kissé enyhébben bánjon veled, mert úgy látszik, hogy keze nagyon súlyosan nehezedik rád. Ezt hallván Szent Ferenc, fölkiáltott és így felelt neki: Halld! Ha nem tudnám, hogy az, amit mondtál, együgyűségedből származik, nem akarnálak többé látni sem, mivelhogy gáncsolni merted Isten ítéleteit. Ezt mondván, jóllehet nagyon gyenge volt és a betegség kimerítette erejét, az ágyból a földre vetette magát, megcsókolta azt, és így szólt: Uram, köszönöm neked mindazt a fájdalmat, melyet rám bocsátottal. Kérlek, bocsáss reám még többet, ha úgy tetszik neked. Az én örömem az, hogy gyötörsz és nem kímélsz engem; mert a te akaratod teljesítése a legnagyobb vigasztalás, mely ebben az életben érhet. Ide kell számítanunk azt a csapást is, mely néha olyan személyek elvesztése folytán ér bennünket, akik anyagi vagy pedig lelki előmenetelünk szempontjából hasznunkra lennének.

IX. rész

Lássuk meg Isten szeretetét az életünkben minket érő csapásokban is. Talán a legszörnyűbb büntetéstől, a pokoltól szabadítanak meg ezek. – A lelki szárazságban is lássuk meg a velünk törődő Isten szeretetét. A lelki szárazság próbatétel is, de kell, hogy buzgóságra is ösztönözze a lelket.

Jámbor lelkek gyakran nagy hibákat követnek el ebben a tekintetben, mert nem nyugosznak bele Isten intézkedéseibe. A rni megszentelődésünknek nem a lelki atyáktól, hanem Istentől kell származnia. Isten akarata természetesen az, hogy lelki életünk irányításába lelkivezetőkre támaszkodjunk, ha ő ad nekünk ilyeneket; de ha megvonja tőlünk őket, akkor azt akarja, hogy ezzel is megelégedjünk és gyarapodjék az ő jóságába vetett bizalmunk s azt mondjuk ilyenkor: Uram, te adtad nekem ezt a segítséget s most elvetted tőlem; teljesüljön mindig a te akaratod. Most tehát, pótold te és taníts meg arra, mit kell tennem, hogy neked szolgáljak. Végül így kell elfogadnunk Isten kezéből minden keresztet, melyet ránk bocsát. De azt mondhatnád, hogy igen sok baj tulajdonképpen büntetés, mellyel Isten sújt bennünket ebben az életben, nem pedig kegyelem és jótétemény. Helyes, ha megbántottuk őt, eleget kell tennünk az isteni igazságosságnak vagy ezen, vagy a másvilágon. Azért mindnyájunknak azt kell mondanunk Szent .Ágostonnal: Itt égess, itt vágj, itt ne kímélj, hogy örökké megkímélj. És Szent Jóbbal: Ez legyen vigasztalásom, hogy nyomorgatván engem a fájdalommal, ne kíméljen (6,10). Annak, aki megérdemelte a poklot, nagy vigasztalást kell éreznie, midőn látja, hogy Isten itt bünteti őt; mert ez nagy reménnyel töltheti el, hogy Isten meg akarja őt szabadítani az örök büntetéstől. Mondjuk tehát Isten büntetései alkalmával azt, amit Héli pap mondott: Ő az Úr, ami jó az ő szemei előtt, cselekedje meg (1Sám 3,18).

Továbbá bele kell nyugodnunk lelki vigasztalanságunkba is. Szokása az Úrnak, hogy mikor valaki a lelkiéletre adja magát, elhalmozza őt vigasztalásaival, hogy elszoktassa a világ örömeitől, de mikor már látja, hogy lélekben megerősödött, visszavonja kezét, hogy kipróbálja szeretetét és lássa, vajon szolgálja és szereti‑e őt itt a földön érezhető örömök jutalma nélkül is. Amíg élünk, mondja Szent Terézia, nem abban áll érdemünk, hogy Isten nagyobbfokú élvezetét szerezzük meg a magunk számára, hanem abban, hogy az ő akaratát teljesítsük. És egy más helyen: Isten szeretete nem gyöngéd érzelmekben áll, hanem abban, hogy erősséggel és alázatossággal szolgáljunk neki. És másutt: Szárazsággal és kísértésekkel teszi próbára az Úr azokat, akik őt szeretik. Köszönje meg tehát az Úrnak a lélek, ha kedveskedésekkel dédelgeti őt; de nem szabad türelmetlenkednie, ha elhagyatottságban látja magát. Nagyon föl kell hívnunk a figyelmet erre a pontra, mert sok balga lélek száraznak látván magát, azt hiszi, hogy Isten elhagyta őt, vagy hogy a lelki élet nem neki való, s azért abbahagyja az imádságot és elveszti mindazt, amit tett.

Nincs alkalmasabb idő arra, hogy az Isten akaratában való megnyugvást gyakoroljuk, mint a lelki szárazság ideje. Nem mondom én azt, hogy nem érzel fájdalmat annak láttára, hogy Istennek érezhető jelenléte elhagyott, lehetetlen, hogy ne érezzük ezt a szenvedést s ne panaszkodjék a lélek, mikor maga Üdvözítőnk is panaszkodott a kereszten: Én Istenem! én Istenem, miért hagytál el engem? (Mt 27,46) De fájdalma közepett mindig teljesen meg kell nyugodnia Isten akaratában. A szentek mind tapasztalták ezt a lelki vigasztalanságot és elhagyatottságot. Mily keménysége a szívnek, mondotta Szent Bernát, amit érzek! Nem ízlik többé az olvasás, nincs kedvemre többé az elmélkedés, az imádság. A szentek osztályrésze többnyire a szárazság volt, nem pedig az érezhető vigasztalások. Ezeket az Úr csak ritkán nyújtja és pedig talán éppen a gyöngébb lelkeknek azért, hogy a tökéletesség útján meg ne állapodjanak; a gyönyöröket, melyek jutalmul szolgálnak, a paradicsomban készíti számunkra. Ez a föld az érdemszerzés helye, hol szenvedésekkel gyűjtünk érdemeket; a jutalmazásnak, az örvendezésnek helye a mennyország. Azért is nem az örvendezéssel egybekötött érezhető buzgóság, hanem a szenvedéssel kapcsolt lelki buzgóság az, amit a szentek ezen a földön óhajtottak és kerestek. A tiszteletreméltó Avila János mondotta (Andi fil. c. 26.): Óh mennyivel jobb szárazságban és kísértések közt élni Isten akaratával, mint szemlélődésben anélkül!

De erre azt mondod: Ha tudnám, hogy ez a vigasztalanság Istentől jön, nyugodt lennék, azonban ami engem gyötör és nyugtalanít, az az a félelem, hogy az én hibámból származik és lanyhaságomnak büntetése. Helyes, félre tehát a lanyhasággal és tanúsíts több buzgalmat. Hát talán azért, mert homályban vagy, nyugtalankodni akarsz, abba akarod hagyni az imádságot és így megkétszerezni bajodat? Ám legyen: érjen a szárazság büntetésképpen. De hát ezt a büntetést nem Isten küldi rád? Fogadd tehát büntetésképpen, melyet nagyon megérdemelsz s karold át szorosan az isteni akaratot. Nem mondod‑e, hogy megérdemled a poklot? Talán megérdemled, hogy Isten vigasztalásban részesítsen? Félre az ilyen gondolatokkal! Elégedjél meg azzal, ahogy Isten bánik veled, folytasd az imádságot, a megkezdett utat s mostantól kezdve csak attól félj, hogy panaszaid csekély alázatosságból s az isteni akaratban való csekély megnyugvásból származnak. Mikor egy lélek imádsághoz fog, nagyobb hasznot nem meríthet, mint ha egyesül Isten akaratával. Nyugodj meg tehát és mondd: Uram, a te kezedből elfogadom ezt a nehézséget s elfogadom addig, ameddig neked tetszik; ha azt akarod, hogy az egész örökkévalóságon át így gyötrődjem, azzal is meg leszek elégedve. És így az imádság, jóllehet nehezedre esik, nagyobb javadra válik, mint minden édes vigasztalás.

X. rész

Legyünk állhatatosak imádságainkban, még ha azokban sem vigasztalást sem megnyugvást nem találunk. A kitartó ima erényes. Az ima közbeni kísértések se gyengítsék kitartó szándékunkat.

De gondoljuk meg azt is, hogy a szárazság nem mindig büntetés, hanem néha Isten rendelése a mi nagyobb előmenetelünkre és arra, hogy megtartson bennünket az alázatosságban. Hogy Szent Pál el ne bizakodjék a kapott ajándékok miatt, az Úr megengedte, hogy tisztátalan kísértések gyötörjék. Hogy a kijelentések nagysága kevéllyé ne tegyen, adatott nekem az én testem ösztöne, a sátán küldöttje, hogy zaklasson engem (2Kor 12,7). Aki édességek között végzi imádságát, nem tesz nagy dolgot. Van barát, ki csak asztalitárs és nem marad meg a szükség napján (Sir 6,10). Nem tekinted barátodnak azt, aki csupán asztalodhoz ül veled, hanem azt, aki saját haszna nélkül segítségedre van szükségedben. Mikor homályt és vigasztalanságot küld ránk Isten, akkor próbálja meg az ő igazi barátait. Palladiuszt nagyban kínozta az unalom imádság alatt; fölkereste tehát Szent Makárt és ez azt mondta neki: Ha gondolatod arra ösztönöz, hogy hagyd abba az imádságot, így szólj neki: Én Jézus Krisztus iránt való szeretetből megelégszem azzal, hogy itt vagyok s őrzöm ennek a cellának a falait. Ez tehát a felelet, ha kísértést érzel az imádság abbahagyására, mert úgy tetszik, hogy csak az időt lopod vele. Mondd ilyenkor: Itt vagyok, hogy Istennek kedvét tegyem. Szalézi Szent Ferenc azt mondta, hogy ha imádság közben egyebet sem tennénk a szórakoztató gondolatok és kísértések elűzésénél, imádságunk mégis jó volna. Sőt Tauler azt mondja, hogy annak, aki állhatatos a szárazsággal végzett imádságban, Isten nagyobb kegyelmet ad, mintha sokat imádkozott volna nagy, érezhető áhítattal. P. Rodriguez beszél egy valakiről, aki azt mondta, hogy negyven év alatt soha sem érzett semmi vigasztalást az imádságban, de azokon a napokon, melyeken elvégezte, szilárdnak érezte magát az erényben, ellenben azon a napon, amelyen elhagyta, oly gyöngeséget tapasztalt, hogy alkalmatlanná tette őt minden jóra. Szent Bonaventura és Gerson azt mondja, hogy sokan jobban szolgálnak Istennek, ha híjával vannak az óhajtott öszeszedettségnek, mintha meg volna bennük, mert így gondosabban élnek és jobban megalázkodnak, máskülönben talán elbiznák magukat s lanyhábbak lennének, azt gondolván, hogy már megtalálták azt, amit kerestek. S amit a szárazságról mondtam, az-áll még a kísértésekről is. Igyekeznünk kell elkerülni a kísértéseket; de ha Isten akarja és megengedi, hogy kísértéseink legyenek a hit, tisztaság és más erény ellen, nem kell panaszkodnunk, hanem e tekintetben is bele kell nyugodni Isten akaratába. Szent Pálnak, aki a tisztátalan kísértéstől való megszabadulásért imádkozott, az Úr azt válaszolta: Elég neked az én kegyelmem. Ha tehát azt látjuk, hogy Isten nem hallgat meg bennünket s nem szabadít meg valamely alkalmatlan kísértéstől, mondjuk mi is hasonlóképpen: Uram, tedd és engedd meg azt, ami neked tetszik, legyen elég nekem a te kegyelmed; de légy segítségemre, hogy azt soha el ne veszítsem. Nem a kísértés, hanem a kísértésbe való beleegyezés foszt meg bennünket az Isteni kegyelemtől. A kísértések, ha elűzzük őket, jobban megőriznek bennünket az alázatosságban, több érdemet szereznek számunkra, arra ösztönöznek, hogy gyakrabban folyamodjunk Istenhez és így távolabb tartanak bennünket attól, hogy őt megértsük s jobban egyesítenek az ő szent szeretetével.

XI. rész

Halálunk idejét és módját is teljesen bízzuk Istenre. Egyesülve ebben is Isten akaratával – ez a legjobb előkészület a halálra. Földi életünk még most távol tart Isten színelátásától.

Végül szükséges, hogy halálunk tekintetében is egyesüljünk Isten akaratával és pedig mind az időt illetőleg, amikor, mind a módot, ahogyan Isten ránk fogja bocsátani. Szent Gertrúd egy napon egy kis dombra ment föl, de megcsúszott és leesett egy völgybe. Később kérdezték tőle társai, vajon nem félt‑e, hogy szentségek nélkül hal meg. A szent így válaszolt: Nagyon óhajtom ugyan, hogy szentségekkel ellátva múljak ki, de nagyobb gondom van Isten akaratára; mert azt tartom, hogy a lehető legjobb előkészület a halálra, ha alávetjük magunkat annak, amit Isten akar. Azért én azon halálnemet óhajtom, bárminő lesz is, melyet az én Uram jónak lát rám bocsátani. Szent Gergely beszéli Dialógusaiban, hogy a vandálok halálra ítéltek egy bizonyos Santolus nevű papot, azután ráhagyták, hogy maga válassza meg, micsoda halálnemet akar. A szent ember azonban vonakodott a választástól, hanem azt mondta: Isten kezében vagyok s elfogadom azt a halált, melyet az ő megengedése folytán tőletek el kell szenvednem s nem akarok mást, mint azt. Ez a megadás annyira megtetszett az Úrnak, hogy miután azok a gonoszok őt fejvesztésre ítélték, föltartóztatta a hóhér kezét; s ezen a csodán annyira megindultak, hogy megkegyelmeztek neki. A módot illetőleg tehát azt kell ránk nézve a legjobb halálnak tartani, amelyet Isten szánt nekünk. Üdvözíts bennünket Uram! mondjuk mindig, ha a halálra gondolunk s aztán adj olyan halált, aminő neked tetszik.

Épp így kell egyesülnünk Isten akaratával halálunk idejére nézve is. Mi más a föld, mint börtön, ahol szenvedések közt élünk s abban a veszedelemben forgunk, hogy minden pillanatban elveszítjük Istent. Ez adta Dávid ajkára a fohászt: Vidd ki a tömlöcből lelkemet! (Zsolt 141,8) Ez a félelem okozta, hogy egy Szent Terézia a halál után sóhajtozott s óraütést hallván, egészen megvigasztalódott abban a gondolatban, hogy életéből elmúlt egy óra, egy órája annak a veszedelemnek, hogy Istent elvesztheti. P. Avila azt mondta, hogy mindenkinek, aki legalább közepesen el van készülve, kívánnia kellene a halált, mint hogy abban a veszedelemben élünk, hogy elveszthetjük az isteni kegyelmet. Mi drágább, mi biztosabb, mint jó halállal biztosítani magunkat affelől, hogy nem veszíthetjük el többé Istenünk kegyelmét? De hát én, mondod erre, még nem tettem semmit, még nem szereztem semmit lelkem számára. De ha Isten azt akarja, hogy most fejezd be életedet, mit tennél azután, ha Isten akarata ellenére élnél? S ki tudja, vajon olyan halállal halnál‑e meg akkor, aminőt most remélhetsz? Ki tudja, nem változnék‑e meg akaratod, nem esnél‑e bűnbe s nem kárhoznál‑e el? És ha más nem történnék is, életben maradva, nem élhetünk bűnök, legalább bocsánatos bűnök nélkül. Miért kívánjuk tehát az életet, kiált föl Szent Bernát, melyben minél tovább élünk, annál többet vétkezünk. (Med. c. 8.) Bizonyos, hogy inkább magára vonja Isten nemtetszését, egyetlen bocsánatos bűn, mint amennyire tetszenek neki azon jócselekedetek, melyeket végezhetünk. Azt mondom továbbá, hogy aki kevésbé óhajtja a paradicsomot, az az Isten iránt való kevés szeretetének adja jelét. Aki szeret, az óhajtja a szeretett személy jelenlétét; de mi nem láthatjuk Istent, ha el nem hagyjuk a földet; azért a szentek mind vágyakoztak a halál után, hogy szeretett Uruknak látására jussanak. Szent Ágoston így sóhajtott: Ó csak haljak meg, hogy meglássalak téged! Szent Pál: Kívánok elválni és Krisztussal lenni (Fil 1,23). Épp így Dávid: Mikor jutok el s jelenek meg az Isten színe előtt? (Zsolt 41,3) Hasonlóképpen mind az Istent szerető lelkek. Egy író beszéli, hogy egyszer egy lovag vadászni ment az erdőbe s ott egy embert hallott gyönyörűségesen énekelni. Tovább megy s egy már félig elrothadt bélpoklost talál. Kérdezi tőle, hogy vajon ő énekelt‑e. Igen uram, válaszolt, én énekeltem. És hogy tudsz énekelni s hogy lehetsz megelégedett ily nagy fájdalmak között, melyek kioltják életedet? A bélpoklos erre így válaszolt: Isten között és közöttem nincs már semmi más, mint ez a sárfal, az én testem; s ha ez az akadály megszűnt, Istenem élvezetére jutok. S látván azt, hogy naponként szakadozik, örülök és énekelek.

XII. rész

Ne panaszkodjunk jelen életkörülményeink miatt: ha elfogadjuk azt, amit az élet ad, amit elöljáróink, lelkiatyánk elvárnak tőlünk, az Isten felé vezető úton haladunk. Legyen válaszunk mindig: ,,Úgy van, Atyám, mert így tetszett neked.” (Mt 11,26) vagy az Úr imádságának szavai: ,,Legyen meg a te akaratod…”

Végezetül még a kegyelem és dicsőség fokára nézve is egyesülnünk kell Isten akaratával. Igaz, nagyra kell becsülnünk azt, ami Isten dicsőségére vonatkozik, de még jobban az ő szent akaratát; óhajtanunk kell, hogy őt szeráfoknál is jobban szeressük, de aztán ne akarjuk a szenteknek más fokát, mint azt, mellyel az Úr szándékozik bennünket megajándékozni. P. M. Avila azt mondja: Nem hiszem, hogy volna szent, aki nem akart volna jobb lenni annál, ami volt; de ez nem rabolta el békességüket, mert nem a saját kívánságukért óhajtották ezt, hanem Istenért, kinek ajándékával meg voltak elégedve, még ha kevesebbet adott volna is nekik, azt tartván igaz szeretetnek, ha inkább megelégszenek azzal, amit Isten nekik adott, mint hogy többet kívánjanak. Ezzel P. Rodriguez magyarázata szerint, azt akarja mondani, hogy bár serényeknek kell lennünk tökéletességünk munkálásában, amennyire csak tőlünk telik és nem szabad mentegetnünk lanyhaságunkat, restségünket, mint ahogy némelyek tesznek, mondván: Istennek kell ezt megadnia, én nem bírok többet; mindazáltal, ha aztán hibáztunk, nem szabad elveszítenünk a békességet s a megegyezést Isten akaratával, ki ezt a hibát megengedte s nem szabad elkedvetlenednünk. Ellenkezőleg, keljünk föl azonnal a hibából, megalázkodva indítsunk bánatot magunkban, kérjünk az Úrtól nagyobb segítséget, azután folytassuk utunkat. Hasonlóképpen, bár óhajtjuk, hogy az égben a szeráfok karába jussunk, nem azért, hogy nagyobb legyen dicsőségünk, hanem azért, hogy nagyobb dicsőségére legyünk Istennek s jobban szerethessük őt; de mégis bele kell nyugodnunk Isten akaratába, s meg kell elégednünk azzal a fokkal, melyet irgalmánál fogva nekünk adni méltóztatik.

Igen nagy hiba lenne továbbá, ha a természetfölötti imádságnak, különösen az elragadtatásoknak, látomásoknak és kinyilatkoztatásoknak ajándékai után vágyakoznánk. Sőt a lelki tanítók azt mondják, hogy még azoknak a lelkeknek is, akiket Isten efféle ajándékokkal tüntetett ki, kérniök kell Istent, hogy fossza meg őket tőlük, hogy a tiszta hit útján szerethessék őt; mert ez a legbiztosabb. Sokan jutottak el a tökéletességre ezek nélkül a természetfölöttti kegyelmek nélkül, minthogy a lelket szentségre csak az erények segítik; különösen pedig a megegyezés Isten akaratával. És ha Isten nem akar bennünket a tökéletesség és dicsőség magas fokára emelni, egyesüljünk teljesen az ő szent akaratával s kérjük őt, hogy legalább irgalmasságából üdvözítsen bennünket. S ha így teszünk, nem csekély lesz a jutalom, melyben részesíteni fog bennünket a mi jóságos Urunk, aki mindennél jobban szereti a megnyugvó lelkeket.

Egyszóval mindazt, ami velünk történik s ami ránk vár, tekintsük az Isten kezéből származónak. És minden cselekedetünket irányítsuk arra az egy célra, hogy Isten akaratát teljesítsük s egyedül azért tegyük őket, mert Isten akarja. S hogy e tekintetben biztosabban haladjunk, szükséges, hogy a külső dolgokban elöljáróink, a bensőket illetőleg pedig lelki vezetőink irányításától függjünk, hogy tőlük tudjuk meg, mit akar tőlünk Isten; s higgyünk rendületlenül Jézus Krisztus szavaiban, aki azt mondotta: Aki titeket hallgat, engem hallgat (Lk 10,16). Mindenekfölött igyekezzünk Istennek azon az úton szolgálni, amelyen Isten maga akarja, hogy szolgáljunk neki. Azért mondom ezt, hogy elkerüljük némelyeknek önámítását, kik az időt ilyféle tűnődésekkel vesztegetik el: Ha pusztán élhetnék, ha kolostorba léphetnék, ha e házon kívül máshova mehetnék, távol ezektől a rokonoktól vagy társaktól, akkor szentté lehetnék, ilyen meg olyan bűnbánati cselekedeteket végeznék, ennyit, meg annyit imádkoznám. Azt mondják: lennék, végeznék, de közben kedvetlenül viselik azt a keresztet, melyet Isten rájuk bocsátott, egyszóval nem haladnak azon az úton, amelyen Isten akarja s nem lesznek szentté, sőt a rossz állapotból még rosszabba jutnak. Ezek a vágyak néha ördögi kísértések, mivelhogy nem Isten akarata szerint valók; azért űzzük el őket és törekedjünk buzgón arra, hogy egyedül azon az úton szolgáljunk az Úrnak, amelyre ő vezetett bennünket. Ha az ő akaratát teljesítjük, bizonyosan szentté leszünk minden állapotban, melybe ő helyez bennünket. Ebből a célból ismételgessük a szentírás némely olyan helyét, amely arra hív föl bennünket, hogy egyesüljünk mindig jobban Isten akaratával. Uram, mit akarsz, hogy cselekedjem? Istenem, mondd meg, mit kívánsz tőlem, mert én mindazt meg akarom tenni. Tied vagyok én, szabadíts meg engem! (Zsolt 118,94) Nem vagyok többé a magamé, hanem a tied vagyok. Uram, tégy velem azt, amit akarsz. Különösen, mikor valami súlyosabb baj ér bennünket, például rokonaink halála, javaink elvesztése és más hasonló dolgok, mondjuk ily esetekben mindig: Úgy van Atyám! mert így tetszett neked (Mt 11,26). Igen, Istenem és Atyám, történjék így, mert ez a te tetszésed. Mindenekfölött kedves legyen előttünk az az imádság, melyre Jézus Krisztus tanított bennünket: Legyen meg a te akaratod, miképpen mennyben, azonképpen a földön is. Genuai Szent Katalinnak azt monda az Úr, hogy valahányszor a Miatyánkot mondja, álljon meg különösen e szavaknál s kérje őt, hogy szent akarata teljesüljön benne azzal a tökéletességgel, amellyel azt a szentek a mennyországban teljesítik. Tegyünk mi is hasonlóképpen, s akkor bizonyosan szentekké leszünk.

Szeressük és magasztaljuk mindig Isten akaratát és a boldogságos szeplőtelen Szűz Máriát.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

I. rész

II. rész

III. rész

IV. rész

V. rész

VI. rész

VII. rész

VIII. rész

IX. rész

X. rész

XI. rész

XII. rész