Karácson Imre

Szent Imre herczeg

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Dr. Karácson Imre

Szent Imre herczeg

Élet- és jellemrajz

Függelékül a Szent Imréről szóló himnuszok

Az esztergomi egyházi főhatóság engedelmével

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv 1899-ben jelent meg a Szent István Társulat kiadásában. Az elektronikus változat a Szent István Társulat engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Szent István Társulaté.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Előszó

I. rész: Szent Imre herceg élete

I. Imre herceg születése; Henrik és Imre név; első neveltetése; Szent Gellért Imre nevelője lesz; Imre tanulmányai; István király éjnek idején imádkozva találja fiát; Gellért elhagyja a királyi udvart; a pannonhalmi jelenet

II. Imre herceg önsanyargatása; a veszprémi templomban töltött éjszaka; Imre herceg házassága; István király tervei a herceggel; az Imre herceghez intézett atyai intelmek

III. Szent István a koronát Imre hercegnek készül átadni; Imre herceg váratlan halála

IV. Csodák Imre sírjánál; Imre herceg szentté avatása

V. Szent Imre tisztelete a középkorban; a Szent Imréről elnevezett helyek; Szent Imréről nevezett egyletek

II. rész: Szent Imre példája

I. Az ifjúkor helyes felhasználása

II. A hit, remény és szeretet

IlI. A tisztaság

IV. Az engedelmesség és az önmegtagadás

V. A szerénység és az alázatosság

VI. A hazaszeretet

Az ifjúkor veszélyei

Eszközök az erények megszerzésére

I. Az imádság és a munka

II. A szentségekhez való gyakori járulás

III. Szűz Mária tisztelete

Zárószó

Függelék

Himnuszok Szent Imréről (latinul)

I. rész: Középkori himnuszok

II. rész: Az „Officium Rákoczianum” himnuszai

III. rész: Újabbkori himnuszok

A himnuszok magyar fordítása

I. rész: Középkori himnuszok

II. rész: Az „Officium Rákoczianum” himnuszai

III. rész: Újabbkori himnuszok

Szent Imre herceg ünnepére rendelt mise

Ima Magyarország védőszentjeihez

Előszó

A Gondviselés őrködött mindenkor a magyar nemzet fölött s harci vitézséggel, államférfiúi bölcsességgel, angyali szelíd és tiszta erkölcsökkel ragyogó neveket írt történelmének első lapjaira.

Egy ezredév zajlott el fölöttünk s a szerencsés idők örvendetes napjain, a gyászos évek szomorú emlékein át eszményi alakban bontakoznak ki a múlt homályából a ragyogó nevek alakjai, bíztató fényt árasztva elénk a kétes jövőbe. Nem kell idegenbe mennünk eszményekért; a haza szülte és nevelte s a honi föld hordozta azokat, kiknek nagy tetteit nem homályosíták el a múló századok máig sem s emlékük élni fog „míg ezüst Dunának nagy tükörén egy honfiszem pihen s magyar lakik a parton”.

A nagy ősök alakjai közül szelíden emelkedik ki az „Árpád véréből sarjadzott első liliomnak”, Szent Imrének alakja, ki a magyar haza ifjúságának mindenkor méltó eszménye. A történelem gyér szavú tudósításai, a régi legendák kegyeletes, de rövid elbeszélései megőrizték némileg életének adatait, a hívő nép tisztelete megőrizte emlékét. Ámde mivel a történelmek jobbára csak mély szomorúságot okozó kora halálát említik föl, a legendák pedig kevésbé hozzáférhetők, azért most a történeti emlékek és legendák adatait összeállítva leírjuk életét, hogy a magyar ifjúság honi alakok között találja vallásos tiszteletének és az erények eszményképének legalkalmasabb tárgyát.

Szent Imre a magyar ifjúságnak védőszentje és példányképe, kire méltán illenek a szentírás szavai, hogy „rövid időn vége lévén sok időt töltött be” (Bölcs 4,13): azért kívánnánk, hogy az ő emlékét vallásos kegyelettel ünnepelje meg hazánk ifjúsága. E cél előmozdítására készült e kis könyv, s bízom abban, hogy az ifjúság lelkes nevelői és tanítói, kiknek szívében a vallásos érzület és hazafiúi kegyelet él, valamint a vallásért és hazafiúi eszményekért lelkesülő ifjúság megértik szómat s megtalálják a legjobb módot arra, hogy miként valósuljon az meg.

Győrött, 1899.

Dr. Karácson Imre

I. rész: Szent Imre herceg élete

I. Imre herceg születése; Henrik és Imre név; első neveltetése; Szent Gellért Imre nevelője lesz; Imre tanulmányai; István király éjnek idején imádkozva találja fiát; Gellért elhagyja a királyi udvart; a pannonhalmi jelenet

Szent István első királyunk apostoli buzgósága és fáradozásai folytán nemzetünk a pogányságból Krisztus üdvözítő vallására tért. Az egyház feje koronát küldött neki, mely az önálló magyar királyságnak jelvényévé lett, a szent király pedig a keresztény vallás tanainak biztos alapjára állította országát s ezen az alapon századok viszontagságai után is áll.

Alattvalói lelki üdvéről gondoskodott a szent király a keresztény vallás elterjesztésével, azok földi jólétéről s országa jövőjéről bölcs törvényei által. Életével maga adott példát arra, hogy miként kell teljesíteni Krisztus parancsait s imádságaiban szüntelen esedezett Istenhez, hogy Krisztus szent malasztja szállja meg szeretett népének szívét. Az Isten meghallgatta a szent király kérését s azt a kegyelmet adta neki, hogy aki legjobban megvalósította a király szándékát s akinél legelőbb és legszebben mutatkozott Krisztus szent malasztjának hatása, az saját fia, Imre herceg volt.

Szent István király atyai szívét súlyos megpróbáltatásoknak vetette Isten alá, midőn gyermekeit, kiknek nevét sem őrizte meg a történelem, már kisded korukban mind elragadta a halál.[1] A király nagyon szomorkodott, hogy országában örököst nem hagyhat maga után s gyakran kérte Istent, hogy atyai szívét fiúörökössel örvendeztesse meg.

Isten meghallgatta a jámbor király kérelmét s az 1007. évben Székesfehérvárott[2] Gizella királyné fiúgyermeket szült, ki a keresztségben anyai nagybátyjának, Szent Henrik német császárnak nevéről Henrik nevet nyert. Ez idegen hangzású nevet a magyarok Imrére változtatták s a királyi gyermek ezt a nevet dicsőítette meg szent életével s a szentek fényes gyülekezetében új drága gyöngy lett e név.[3]

Örvendve adunk hálát Istennek a végtelen kegyelemért, mellyel nemzetünket felmagasztalta, hogy mindjárt a keresztény vallásra térése után egy új, addig még ismeretlen névvel gazdagíthatta Krisztus egyházát!

Imre herceg jámbor édesanyjának, Gizella királynénak és édesatyjának, Szent István királynak Istentől adott legnagyobb öröme volt s szülői szeretetük egész teljessége központosult benne. A szent király mindennapi imádságaiban buzgón kérte Istent, hogy kegyelmével árassza el fiát s naponkint felajánlotta őt a boldogságos Szűz anyai oltalmába.[4]

A kis herceg már zsenge korában csak szent és magasztos példát, édesatyja példáját látta maga előtt s fogékony lelkében korán fejledezni kezdtek az erények, melyek őt az újult magyar haza fénylő csillagává tették. Első nevelője maga szent életű édesatyja volt; tőle tanulta az Isten iránt való lángoló szeretetet, mely angyali tisztaságú életében oly csodálatos módon nyilvánult.

A minden jóra hajló gyermek nevelése a szent király folytonos gondját képezte, azért midőn országa kormányzásának sokféle gondjai nem engedték meg, hogy a nevelést egészen maga vezesse, a legnagyobb körültekintéssel keresett oly férfiút, ki a zsenge gyermek szívébe ültetett erényeket tovább fejlessze s élénk elméjét a tudományokban kiképezze.

Eme nagyfontosságú hivatalra talált is végre a szent király alkalmas férfiút s ez volt a velencei származású tudós Szent Gellért szerzetes, a későbbi csanádi püspök, kit Isten kiválasztott arra, hogy vértanúságának vérével öntözze meg hazánk földjét s megtermékenyítse nemzetünkben Krisztus szent vallását. Szent Gellért körülbelül az 1015. év körül jött Magyarországba, hogy innét Jeruzsálembe utazzék, azonban midőn őt Szent István királyunk Székesfehérvárott Nagyasszony napján meglátta s megtudta, hogy mily nagy tudományú és szent életű férfiú, nem bocsátotta el, hanem udvarában tartotta s reá bízta legdrágább kincsének, egyetlen gyermekének, Imrének nevelését.[5]

Imre herceg mintegy nyolc éves volt, midőn Szent Gellért átvette nevelését. Gellért Esztergomba költözött, hol Szent István királynak udvartartása volt s a királyi palota közvetlen szomszédságában volt lakása.

A nagy tudományú és szent életű nevelő s az angyali lelkületű növendék között a legbensőbb bizalom keletkezett s miként a nap éltető melegének hatása alatt kifejlődik a virág: a királyi gyermek fényes tehetségei is kifejlődtek a kitűnő nevelő vezetése alatt. Imre herceg gyors előmenetelt tett az akkori iskoláknak, a triviumnak és quadriviumnak tantárgyaiban s kiváltképp alapos kiképeztetést nyert a vallástanban, a latin nyelvben, a szónoklatban, a bölcsészetben és a zenében.[6] A latin nyelvet, mint az akkori idők tudományos nyelvét, teljesen elsajátította a királyi herceg s e nyelven olvasta a szentírást, a szónokok és történetírók műveit. De kivált magába szívta a keresztény hit elveit s azokat nemcsak elméletben ismerte, hanem bámulatosan meg is valósította. Ezek tették őt oly naggyá, ezek emelték őt a királyi trón magaslatánál is magasabbra, hogy a magyar ifjúság égi pártfogója legyen.

Szent István király örömmel látta a gyermek gyors haladását a tudományokban és az erényekben s hogy őrködő szeme mennyire ügyelt rá, mutatja az is, hogy nemcsak nappal kísérte figyelemmel, hanem még éjnek idején is fölkelt, hogy atyai gondoskodással virrasszon felette. S így fedezte föl a fiatal herceg meglepő buzgóságát és jámborságát.

Midőn ugyanis a királyi palotában már mindenki álomra hajtá fejét, Imre herceg azalatt szobájában, mely királyi rangját megílletően két nagy gyertyatartóval volt kivilágítva, az éj legnagyobb részét átvirrasztva zsolozsmákat énekelt s minden egyes zsoltár végén szívében megtörődve bűnbánó könyörgéseket intézett Istenhez. Mivel a királyi palota deszkaépület volt, azért édesatyja a fal hasadékán át titokban gyakran nézte csodálkozó áhítattal az angyali lelkű ifjút s atyai szíve elragadtatva volt az örömtől ennyi jámborság láttára.

Magyarország csak ekkor tért át Krisztus vallására s mégis az Isten iránt való szeretet, az önmegtagadás és buzgóság ily fenséges példáját mutatta fel azonnal, s e példa nemcsak saját korában oktatta a szemlélőt, hanem épülésére válik a jelennek s a jövőnek is. Meghatóan említi fel eme tényt Szent Imre latin legendájának egyszerű elbeszélése s hálával emlékezik meg a Gondviselés jóságáról, midőn így szól: „valóban meg kell azt fontolnunk, hogy mily irgalmasan gondoskodott Isten a mi gyöngeségünkről, midőn nemcsak szóval oktat bennünket, hanem eme szent férfiúnak példáját mint egy fénylő tükröt tartja elénk, hogy azt szemlélve kövessük”.

A szegények iránt való könyörületesség, melyben csodálatos bőkezűségű és jótékonyságú atyja volt az élő példakép, Imre herceg lelkében már kora ifjúságában mutatkozott s a földi vagyont csak arravalónak tartotta, hogy azzal másokon segítsen. Szívében a földi kincsek iránt való ragaszkodás nem talált helyet, mert elfoglalta azt egészen az égi kincsek, az erények után való vágyódás.

Szent Gellért körülbelül az 1023. évig volt a királyi udvarban, mint Imre herceg nevelője. Ekkor már látta, hogy a körülbelül tizenhat éves herceg „növekszik az erényekben s Krisztus segítségével az emberi nem ellenségét legyőzi”, azért nem volt már nevelőre szüksége. Imre herceg a tudományokban kiképezve, a jóban megerősödve volt s elég erősnek látszott arra, hogy maga szolgálhatott vezetőül az erényekben s a buzgó keresztény életben.

Szent Gellért nevelői működését befejezve visszavonult egy időre a bakonybéli kolostorba, honnét királyának bizodalma később a csanádi püspöki székre szólította. Ami Imre herceg neveléséből még hátra volt, hogy jövendő magas hivatalára, az ország kormányzására előkészüljön, e tekintetben atyja, a nagy bölcsességű és nagy tapasztalású király maga volt oktatója. Atyja oldala mellett tartózkodott ezentúl legtöbbet s ő belevezette az államügyek vezetésébe.

Felséges jelenség a történelemben eme két nemes léleknek, a királyi atyának és az ártatlan életű királyfinak példája. Együtt munkálnak az újonnan szervezett magyar haza jólétén, együtt gondoskodnak a magyar egyház megerősítéséről. A királyi atyát az ország kormányzásának nehéz munkáiban az angyali lelkű fiúnak imádságai kísérik. Életük és cselekvésük a földön történik a szeretett magyar haza javára, de lelkük vágyódása az örök, égi hazára irányul s együtt virrasztják át az éjeket imádságban, együtt járnak el Pannónia szent hegyére, ahol István király kolostort és fényes templomot építtetett, hogy ott Szent Márton egyházában imádkozzanak.

Ilyen alkalommal történt Imre herceggel ama jelenet, mely az isteni kegyelem működését feltűnő módon mutatta nála. Midőn egykor Imre herceg atyjával Pannonhalmára ment, hogy szokás szerint ott imádkozzék, a szerzetesek ünnepélyes menetben kivonultak a kolostorból a király és a herceg fogadására s a hagyomány szerint arra a hegyre jöttek, melyet a nép azóta Imre magaslatnak nevez. Itt a jámbor lelkű király az őt megillető tiszteletet fiára hárítván, Imrét küldötte előre, hogy az üdvözlés neki szóljon. A szerzetesek sorban Imre herceg elé járultak, ki őket az akkori kor szokása szerint csókkal üdvözölte s mivel szent ihlettől eltelve az isteni kegyelem sugallatából mindegyiknek érdemét ismerte, az üdvözlés jeleit nem egyformán mutatta ki, mert némelyiket csak egyszer, némelyiket háromszor, némelyiket ötször, legvégül pedig egy Mór nevű szerzetest hétszer csókolt meg. Csudálkozva látta ezt Szent István király és sejté, hogy eme megkülönböztetésnek fontos oka van, azért mise után félre vonulván fiával, barátságos beszélgetés közt kitudakolá tőle, hogy miért nem egyformán osztotta az üdvözlő csókokat köztük? Mire Imre mindegyiknek érdemeit előadva elmondta, hogy melyik mennyi ideig volt az önmegtartóztatás erényében s annak megfelelően adta mindegyiknek az üdvözlő csókot, egyiknek többet, másiknak kevesebbet, arról pedig, akit hétszer csókolt meg, azt mondá, hogy az egész életén át tiszta életet élt. Nyilván látta ekkor a király, hogy fiánál az isteni kegyelem sugallatta működött s ebből tudhatta csak meg mások életének titkát.

István király azonban még másképp is meg akart győződni, hogy fiánál csakugyan az isteni kinyilatkoztatás működött, azért midőn Pannonhalmáról eltávozott, néhány nap múlva két szolgája kíséretében titkon visszament a szent hegyre, hogy a szerzeteseknek az imádságban való buzgóságát megfigyelje.

Éjnek idején jött oda a szent király, midőn a szerzetesek a Matutinumot imádkoztak s észrevétlenül bement a templomba. Az imádság végeztével a szerzetesek nagyrészt aludni mentek s csupán azok maradtak tovább is virrasztva a templomban, kiket Imre többször megcsókolt s mindegyik a templomnak egy-egy félreeső szögletébe húzódva zsoltárokat imádkozott. Ekkor előlépett a király s mindegyikhez külön-külön odamenve, áldó szavakkal üdvözölte őket. Midőn a szerzetesek felismerték a királyt, a csendességet megtörve egyenkint üdvözölték őt. Legutoljára Mór szerzeteshez ment, kit Imre hétszer csókolt meg, s ez annyira bele volt mélyedve imádságába, hogy a királynak sem udvarias üdvözlésére, sem fenyegető szavaira nem válaszolt, hanem folyton imádkozott. Reggelre kelvén az idő, a szerzetesek közös ájtatosságra gyűltek össze, melyen a király is jelen volt.

Az ájtatosság végeztével a király próbára akarta tenni Mór szerzetes alázatosságát, azért valamennyinek hallatára sokféle dolgot vetett szemére, melyek a szerzetesi szabályokkal ellenkeznek, mintha ezeket Mór elkövette volna. A jámbor szerzetes egy szóval sem védekezett, hanem állhatatos alázatossággal szívében Istenhez fordult, aki a szívek és vesék vizsgálója. S ekkor látta a király, hogy fiának mondása e szerzetes jámborságáról valóban igaz s miután megmondotta, hogy csak próbára akarta őt tenni, nagy dicséretekkel halmozta el s főpapságra szemelvén ki, nemsokára a megüresedett pécsi püspöki székre nevezte ki.

II. Imre herceg önsanyargatása; a veszprémi templomban töltött éjszaka; Imre herceg házassága; István király tervei a herceggel; az Imre herceghez intézett atyai intelmek

Imre herceg a korban előrehaladva, a jámborságban is mindig fokozottabban haladt előre. Élete az önmegtagadás és a hősies erények csodálatos példáját mutatja. Királyi fény és élvezetek állnak előtte, de ő alázatosabb és szigorúbb életet él, mint akár a kolostor cellájában élő szerzetes. Megvetve a gazdagság által nyújtott élveket, igen gyakran szigorú böjtöket tartott és csupán kenyérrel élt; midőn az imádság közt átvirrasztott éjek után fáradt teste nyugalmat kívánt, kemény deszkákon pihenteté ki bágyadt tagjait s önmagát sanyargatva, királyi öltönye alatt vezeklő övet vagyis ciliciumot hordott. Kegyes volt mások iránt, szigorú önmaga iránt s Isten iránt való szeretettől lángoló lelke az önfeláldozásban találta örömét.

Ez időben a nyugat-európai keresztény népek mind sűrűbben kezdték látogatni a Szentföldet s Imre hercegnek is hő vágya támadt, hogy meglátogassa azokat a helyeket, melyeket Krisztus Urunk földi életével megszentelt s melyekről oly sokat hallott beszélni ama zarándokoktól, kik Magyarországon át vették útjukat s a magyar királyi udvarban vendégszerető fogadtatásra találtak. Eme zarándokok között, kik Magyarországon átutaztak, előkelő lovagok voltak, mint Vilmos angoulêmi gróf, Odó herceg, a verduni és angoulêmi apátok, Girald tanácsos és még számos magas állású egyén. Azonban bármily nagy vágyódást keltett is ezek elbeszélése Imre hercegben a Szentföld után, történeti adataink szerint a herceg ez óhajtása nem teljesült, mert a körülmények megakadályozták őt a zarándoklásban.

Az újonnan megtért magyar népnek nagyobb szüksége volt arra, hogy az ő csodálatos erényeit, istenes nagy példáját napról-napra lássa, mintsem Imre hercegnek a zarándoklásra. Az ifjú herceg ugyanis szent és magasztos példát, fenséges erényeket mutatott népe előtt, mert nemcsak a parancsolatokat, de még az evangéliumi tanácsokat is követte, hogy Krisztus iránt való szeretetét megmutassa.

A Bakony aljában, nem messze a Balaton tavától, mészkőhegyen épült várat találtak a honfoglaló ősök, mely a rómaiak korában Cimbriana nevet viselt s midőn később Pannónia a frank birodalomhoz tartozott, Weissbrunn név alatt ismeretes, melyet a magyarok Veszprémre változtattak. A monda szerint Szwatopluk morva-tót király atyjának vára volt, de csakhamar nevezetes hellyé lett a magyar nemzet történetében is. E vár alatt dőlt el a kereszténység sorsa magyar földön, mert ott győzte le Szent István király még fejedelem korában a lázadó pogányok vezérét, Koppányt.

Hálás kegyelet fűzte István királyt és családját Veszprémhez, ezért a király ott püspökséget alapított, Gizella királyné pedig fényes templomot építtetett, melyet gazdagon ellátott az isteni tiszteletre szükséges arany- és ezüst-edényekkel. Imre herceg többször ellátogatott Veszprémbe, hogy ott az édesanyja által építtetett templomban imádkozzék. Midőn egykor ismét Veszprém közelében tartózkodott, késő este egy szolgája kíséretében titkon Veszprémbe lovagolt, s azonnal a templomba ment, hogy senki által nem háborítva az éjét ott imádság között töltse.

Midőn leborulva csendben imádkozott s az Isten iránt való forró szeretettől áradó lelke éppen azon töprenkedett, hogy mit ajánlhatna fel Istennek, ami előtte kedves volna, egyszerre egy rendkívüli csodálatos esemény történt. Ragyogó fény áradt el az egész templomban s ez isteni szózat hallatszott: „Dicső dolog a szüzesség, lelki és testi szüzességet kívánok tőled, ezt ajánld fel, ezen szándékban maradj meg”. Ő azonnal kész volt erre, de nem önerejében bizakodott, hanem az isteni kegyelemhez menekülve így szólt: „Uram Istenem, ki a mindenséget látod és az emberi gyengeséget segíted, ki elveszed a fejedelmek lelkét és rettenetes vagy a föld királyainál, teljesítsd bennem szándékodat”. Az isteni kegyelem vigasztaló szózata őt azonnal megerősítette, hogy eme magasztos szándékát teljesíthesse.

Eme csodás jelenetet ő mindenkor titokban tartotta s szolgájának, ki ezt látta és hallotta, megparancsolta, hogy míg ő él, addig ezt senkinek el ne beszélje. Imre herceg e meghitt szolgája még máskor is tanúja volt ilyféle csodálatos dolgoknak, miket ura parancsára titokban tartott s csak akkor beszélte el azokat, midőn Imre herceg meghalt. Ekkor minden nyilvánosságra jött, mert a legendának szavai szerint „a drága edény eltörött, a kenetek illata szétáradt s a titkok nyilvánossá lettek”. Örök kár, hogy a fukar beszédű legendaíró nem jegyezte fel a többi csodás jeleket, melyekkel Isten e buzgó szolgáját még életében kitüntette. Imre herceg el volt tökélve, hogy Isten iránt való szeretetből egész életén át tiszta életet él, de eme szent fogadalmát a legnagyobb titokban tartotta.

Nemsokára erős megpróbáltatásnak vetette alá Isten az ő hív szolgáját, mely igen könnyen alkalmas lett volna arra, hogy föltett szándékától őt eltérítse, Imre herceg azonban csodálatraméltó lelkierővel győzedelmeskedett minden akadályon.

Mivel Imre herceg már tizenkilenc éves volt, édesatyja, ki mit sem sejtett fiának fogadalmáról, atyai szívének szeretetével akart gondoskodni fia jövőjéről s elhatározta, hogy fiát megházasítja s hogy hozzá méltó házastársat adjon, a legnagyobb körültekintéssel keresett ki a szomszéd fejedelmi családok sarjadékai közül Imre herceg számára menyasszonyt. Történetíróink állításai szerint II. Kresimir horvát és dalmát király leánya volt az, kire a gondos atya választása esett.[7]

Imre herceg fiúi engedelmességből kész volt teljesíteni atyja óhajtását, de teljesíteni óhajtotta Isten akaratát is, melyre magát fogadással lekötötte, azért a legnagyobb buzgósággal kérte Isten szent kegyelmét arra, hogy az atya iránt tartozó engedelmességen csorbát ne üssön. Isten meghallgatta az angyali ifjú könyörgését.

Az 1026. évben történt Imre herceg esküvője, de e házasság nem volt más, mint két istenfélő léleknek szövetkezése arra, hogy miként szolgáljanak minél buzgóbban Istennek s miként mutassák a lelki tisztaságnak minél ragyogóbb példáját. Imre herceg rávette jegyesét is, hogy örök tisztaságot fogadjon Istennek s a jámbor szűz kész örömmel hajlott kérésére.

Itt valóban majdnem az emberi természetet felülmúló lelkierő nyilvánult a szent ifjú életében. Nagy és csodálatraméltó erény ez, mely méltó volt, hogy a halhatatlanság koronája díszítse azt, akiben ez nyilvánult! Az isteni kegyelemnek nagy foka, az erős akaratnak s az Isten iránt való szeretetnek bámulatos hatalma tette azt, hogy a fiatal herceg fogadalmát teljesítette. Csak testi élete volt már a földön, lelke s minden gondolata ott volt már azok között, kikről a szentírás azt mondja, hogy „kísérik a Bárányt, akárhová megyen”, és „szenny nélkül vannak az Isten királyi széke előtt.” (Jel 14,4.5) Fényes nevű fejedelmi családnak sarjadéka volt s lemondott arról, hogy családja általa tovább terjedjen. Királyi fény és családi örömek várták, de ő testét szigorú böjtökkel s az önmegtagadás másféle cselekedeteivel sanyargatta, hogy földi örömek helyett egyedül csak mennyeikben részesüljön. Szíve szeretetét nem mulandó földi tárgyak keltették lángra, hanem az örök szeretet tárgya, maga Isten s olyannyira eltöltötte az minden gondolatát és vágyát, hogy földi érzelemnek ott helye nem maradt. Követte az Üdvözítőt, ki szűz volt maga is s ki a lelki és testi tisztaságot oly nagy tiszteletre emelte. Megvalósultak Imre hercegben is a szentírás szavai: „Oh mely szép a tiszta nemzetség fényességben! mert halhatatlan annak emlékezete, mivel mind az Istennél, mind az embereknél ismeretes”. (Bölcs 4,1)

Halála után istenfélő jegyese és hű szolgája, ki a veszprémi templomban tett fogadalmának szem- és fültanúja volt, vallomást tettek Imre herceg eme nagy erényéről, melyet ő életében oly titokban tartott. Az édesatya, ki mit sem sejtett fiának csodálatraméltó fogadalmáról, azt hitte, hogy fia családi életét is biztosította már és szívében örömtől áradozva adott hálát Istennek kegyelméért.

A jámbor királynak még más messzeható tervei is voltak. Mintegy harminc éve múlt ekkor már, hogy az ország kormányzásának fárasztó gondjait viselte; századokra szóló nagy munkát végzett ő, mert egy országot rendezett biztos alapokra s egy nemzetet emelt a keresztény nyugati népek sorába. Éjt-napot eggyé tevő fáradozás, testet-lelket emésztő gond volt István király élete, nehéz idők tapasztalásai által megérlelt bölcsesség övezte halántékait, de érzé, hogy a mindent elpusztító idő s a lázas tevékenység hatása alatt erői hanyatlanak s ekkor támadt benne a gondolat, hogy a koronát, melyet ő szerzett, melyre dicsőséget ő árasztott, még életében leteszi, hogy viselje azt fia, kinek nagyszerű erényei azon reményt kelték benne, hogy új fényt szerez arra.

Mielőtt e tervét megvalósította volna, föltárta bölcsessége kincstárát s egy kis könyvet írt fia számára a jó kormányzásról, melyben küzdelemteljes életének tapasztalatait s körültekintő és gondolkodó elméje által célravezetőknek és helyeseknek ismert kormányzási elveit adja elő, hogy azok irányítóul szolgáljanak fia számára, leendő magas hivatalában.

Eme latin nyelven írt könyvecskének a címe: „De institutione morum ad Emericum ducem”, vagyis „Imre herceghez intézett erkölcsi intelmek.” [8] Ez irat minden során Krisztus egyházáért való lángoló buzgalom, a szívnek gyengédsége és szeretete, a mély értelemnek ragyogása árad el. Egy nagy szentnek s egy nagy államférfiúnak műve ez, azért tiszteletből már rég időtől fogva belevették eleink a magyar törvénytárba s annak első könyvét képezi.

Mivel Imre herceghez valának az atyai intelmek intézve, kétségtelen, hogy ő a fiúi tisztelet és kegyelet ragaszkodásával fogadta lelkébe annak minden szavát; megismerhetjük ebből, hogy minő elvek hatották át Imre herceg lelkét, de azonkívül, mivel általános érdekű szabályokat is tartalmaz e könyv, melyeket, mint első királyunk atyai oktatását, vajha mindenkor követett volna és mindenkor követne hazánk ifjúsága, azért röviden megemlékezünk itt annak tartalmáról is.

„Nem restellek, szerelmes fiam – úgymond előszavában a szent király – míg életben vagyok, neked tanításokat, parancsokat, buzgó tanácsokat adni, melyek szerint a magad és alattvalóid életét intézd, ha a Mindenható engedelméből utánam uralkodol. Te pedig igyekezzél szorgalmasan hallgatni atyád parancsaira az isteni bölcsesség rendelete szerint, mely Salamon ajkai által így szól: «Hallgasd meg, fiam, atyád parancsát, hogy megsokasodjanak életed évei», E rendeletből megértheted, hogy ha azokat, miket atyai buzgalommal parancsolok neked, megveted, ami távol legyen tőled, nem lész többé barátja Istennek és az embereknek”.

„Gyermek vagy nagy gazdagságban születve, mindenféle gyönyörűségben dédelgetve és nevelve, nem ismered a hadjáratok súlyos fáradalmait, az idegen népek becsapásait, mikben én már majdnem egész életemet felemésztettem. Itt az idő már, hogy elhagyd a puhaság párnáit, melyek téged együgyűvé és kényessé tennének, ami az erények eltékozlására, a bűnök táplálására és a parancsok megvetésére vezetne, hanem keményítsd meg lelkedet, hogy értelmed figyelmes legyen azokra, amiket parancsolok”.

A szent király intelmei között első helyen áll a katolikus hithűségre való buzdítás. „Parancsaink között, úgymond, az első helyet foglalja el a szent hit. Mindenek előtt parancsolom, tanácslom, javaslom, kedves fiam, ha tiszteletben akarod tartani koronádat, oly gonddal és éberséggel tartsd meg az apostoli és katolikus hitet, hogy minden istenadta alattvalódnak példányképe légy s az egyháziak méltán nevezhessenek igazi keresztény férfiúnak,… mert akik hamis tanokat hisznek vagy hitüket nem ékesítik jócselekedetekkel, mivel a hit cselekedetek nélkül holt, sem itt nem kormányozhatnak becsülettel, sem az örök élet koronáját el nem nyerik. Ha pedig megtartod a hit pajzsát, birod az üdvösség sisakját is. Ily fegyverekkel sikeresen fogsz küzdeni minden látható és láthatatlan ellenség ellen”. (c. I.) Kiterjeszkedik ezután a hit egyes ágazataira Szent Athanáz hitvallása szerint, s inti, hogy ne pártolja az eretnekeket, kik a nemzetben az egyház zsenge sarjadékát elpusztíthatnák.

Mivel a hithűség az egyházhoz való ragaszkodásban nyilvánul, azért mondja a szent király: „A hit után a második helyet foglalja el az egyház, melynek magvát Krisztus vetette el, azután a szent apostolok és atyák átültették, ápolták és az egész földkerekségén elterjesztették. … Ez, kedves fiam, országunkban még fiatalnak és gyengének mondható, azért óvatos és bölcs őrökre van szükség, nehogy azon jó, melyet az isteni kegyelem végtelen irgalmából nekünk érdemtelenül adományozott, a te gondatlanságod, restséged és hanyagságod folytán lerontassék és megsemmisíttessék. Aki az egyház méltóságát kisebbíti vagy lealázza, az Krisztus testének megcsonkítására törekszik. … Ezért, fiam, buzgó igyekezettel kell gondoskodnod, hogy az egyház napról-napra növekedjék s kárt ne szenvedjen”. (c. II.)

Az egyház szolgái iránt való tiszteletet lelkére köti fiának s azt mondja: „A királyi trónt a püspökök rendje díszíti. Kedves fiam! ők legyenek tanácsadóid; őrizd meg őket mint szemed fényét; ha az ő jóindulatokat birod, ne félj elleneidtől; ha ők őrködnek fölötted, biztonságban leszesz. Az ő könyörgésük minden dologban ajánlani fog téged a mindenható Istennek … az ő közbenjárásuk által töröltetnek el az emberek vétkei. Ha őket tökéletesen szereted, magadat kétségtelenül megoltalmazod s országodat tiszteletreméltóan kormányzod. Az ő kezükbe tétetett a kötési és a bűnöktől való feloldozási hatalom; örök rendeletet adott számukra Isten s nevének és szent dolgainak szolgálatára avatta fel őket s megtiltotta azok meggyalázását, a jámbor Dávid király szavaival mondván: „Ne bántsátok az én fölkentjeimet”. Az bántja pedig az Isten fölkentjeit, aki az isteni és kánoni rendelkezés ellenére a fölszentelt férfiakat hamis vádaskodással beszennyezi és a nyilvánosság elé hurcolja. Mindenképp megtiltom, fiam! hogy ezt ne tedd, ha boldogul akarsz élni s országodat meg akarod becsülni, mivel e dolgok által különösen megbántódik Isten. Ha megesnék mégis, hogy valaki ezek közül, akikről szó van, feddést érdemelne, ami távol legyen, intsd meg őt az evangélium szerint háromszor-négyszer négyszem közt. S ha ekkor vonakodnék tanácsodra figyelni, történjék vele az ige szerint: Ha téged meg nem hallgat, mondd meg az egyháznak. Ha te e rendet megtartod, koronádat dicsően fel magasztalod”. (c. III.)

Inti fiát a szent király arra, hogy alattvalói iránt legyen kegyes és szelíden bánjék velük. „Az ország negyedik dísze, úgymond, a főurak, ispánok és vitézek hűsége, ereje, tevékenysége, nyájassága, előrelátása; ők az ország erősségei, a gyengék oltalma, az ellenség visszaverői, a határok tágítói; ezek, fiam! a te atyáid, testvéreid. Senkit közülük ne tégy, ne nevezz szolgádnak; ők harcoljanak érted, de ne szolgáljanak. Harag, kevélység, irigység nélkül, békésen, alázatosan, szelíden uralkodjál fölöttük, eszedben tartván, hogy az emberek mind egyenlők s hogy semmi sem aláz meg inkább, mint a gőg és irigység s semmi sem emel fel jobban, mint az alázatosság. Ha békeszerető lész, akkor neveznek igazán királynak, a király fiának, és mindnyájan szeretni fognak. Ha haragos, kevély, irigy, civakodó lész és az urakat lenézed, akkor a vitézek ereje meggyengíti királyi méltóságodat s másé lesz országod. Ezért az erény szabályaival kormányozd az urak életét, hogy szeretetre lelkesülve, királyi méltóságodhoz ragaszkodjanak s kormányzásod mindig békés legyen”. (c. IV.)

Az igazságszolgáltatásra vonatkozólag azt tanácsolja a király fiának, hogy szeresse az igazságszolgáltatást és legyen türelmes. „Valahányszor főbenjáró vagy más nagyobb ügy kerül ítélőszéked elé, ne türelmetlenkedjél, ne esküdözzél, hogy a vádlott majd meglakol, – hisz az ily eskü amúgy is törékeny, mivel a meggondolatlan fogadást meg kell szegni, – ne siess magad ítéletet mondani, nehogy a hozzád nem tartozó jelentéktelen ügyek elintézése által királyi méltóságod csorbát szenvedjen, hanem bízd az ügyet az illető bírákra, végezzenek vele törvény szerint. Félj bírónak lenni, örvendj igazi királynak lenni és neveztetni. A türelmes királyok uralkodnak, a türelmetlenek pedig zsarnokoskodnak. Midőn valamely illetőségedhez tartozó ügy kerül eléd, türelemmel és irgalommal ítéld meg azt, hogy koronád dicséretes és tisztelt legyen”. (c. V.)

Ajánlja, hogy az idegenek s érdemes jövevények iránt, kik honunkban megtelepedtek, legyen jóindulatú (c. VI.); tanácsot csak tapasztalt, élemedett korú, okos és jámbor emberektől kérjen, kik „koruk és bölcsességüknél fogva arra alkalmasak”. (c. VII.)

Különösen saját példáját s elődjeinek dicséretes szokásait köti lelkére fiának a szent király, midőn mondja, hogy „az ősöket követni, a tisztes szülőket utánozni a legfőbb királyi ékességek közé tartozik, mert aki elődjeinek végzéseit megveti, az Isten törvényeit sem tartja meg … Ezért, szerelmes fiam! atyádnak rendeletei mindenkor szemeid előtt legyenek … szokásaimat, melyekről látod, hogy a királyi méltósággal megegyeznek, minden habozás nélkül kövesd. Nehéz lenne neked ily természetű országon uralkodnod, hacsak az előtted uralkodó királyok szokásait nem követnéd. Vajon melyik görög kormányozná a latinokat görög módon s melyik latin a görögöket latin módon? Kövesd tehát szokásaimat, hogy a tieid között kiválónak tartassál s az idegenek előtt dicséretre légy érdemes”. (c. VIII.)

Hathatósan buzdítja a szent király fiát az imádságra, mert „a folytonos imádság, úgymond, megtisztít a bűnöktől. Ezért, fiam! valahányszor a templomba sietsz, hogy Istent imádjad, mondd mindenkor Salamon királlyal: „Áraszd ki Uram! a bölcsességet fölségednek trónjáról, hogy velem legyen és velem munkáljon, hogy tudjam mindenkor, mi kedves előtted. És ismét: Uram, életemnek Istene! ne hagyj engem gonosz gondolatban; óvj meg a fönnhéjázástól és a gonosz kívánságot fordítsd el tőlem … Imádkozzál azért is, hogy a henyeséget és bárgyúságot tőled elűzze s az erények koronáját jutassa neked, mi által látható és láthatatlan ellenségeidet legyőzöd, hogy biztos és ment légy beütéseiktől s alattvalóiddal együtt békével végezhesd életedet”. (c. IX.)

Végezetül az erények különféle nemeit hozza emlékezetébe és ajánlja: „A király jámbor, könyörületes és egyéb erényekkel ékesített legyen. A gonoszlelkű és kegyetlenséggel fertőzött király hiába nevezi magát királynak, csak zsarnoknak nevezendő. Azért tehát, szerelmes fiam, szívem gyönyörűsége, jövő nemzedék reménye, kívánom, parancsolom, hogy mindenek iránt kegyességgel viseltessél, ne csak rokonaid, fejedelmek és vezérek, ne csak szomszédjaid és alattvalóid, hanem az idegenek iránt is, kik hozzád jönnek; mert a kegyesség cselekedete a legnagyobb boldogságra vezet. Légy könyörületes mindazok iránt, kik erőszakot szenvednek; … légy türelmes nemcsak a hatalmasok, hanem az ügyefogyottak iránt is; légy végre erős, nehogy a jó szerencse elkapasson s a balsors leverjen; légy alázatos, hogy Isten téged felmagasztaljon itt és a jövő életben; légy szerény; … légy szelid; … légy tisztelettudó; … légy szemérmes …” Ajánlja az erényeket a király azért, mert „ezek nélkül senki sem uralkodhatik itt, sem az örök hazába el nem juthat”. (c. X.)

Ezekre terjedtek ki Szent István király atyai intelmei. Nem is sejté a szent király, hogy aki számára atyai szeretetének melegségével azokat megírta, annak nem lesz alkalma azokkal szeretett népét boldogítani. Ő a legjobbat remélte, de a sors könyvében másképp volt megírva.

III. Szent István a koronát Imre hercegnek készül átadni; Imre herceg váratlan halála

Szent István királynak gyakorlatilag megmutatott s atyai intelmeiben írásba is foglalt bölcs oktatásait Imre herceg a fiúi tisztelet és minden jóra való hajlandóság készségével véste elméjébe és szívébe. A királyi atya minden nap jobban meggyőződött, hogy népe bölcs és szent uralkodót nyer szeretett fiában.

István király a hosszú időn keresztül való kormányzás nehéz munkájában és küzdelmeiben kifáradva, egészségében megrendülve, erőiben meggyengülve elérkezettnek látta az időt, hogy letegye a dicsőséggel viselt koronát s átadja azt a legszebb reményekre jogosító fiának. Imre herceg kész volt engedelmeskedni az atyai óhajtásnak, noha akkor is, midőn a csillogó földi korona állott előtte, szíve vágyai nem a múlékony koronára, hanem a mennyei dicsőség koronájára irányultak s midőn kiválasztva volt a magyar trónra, mely a dicsőség és ragyogásban nem áll hátrább a többinél, lelke előtt az isteni Bárány trónja lebegett s az elé vágyakozott.

Szent István király az ország főembereivel tanácsot tartván, előadta nekik tervét, hogy az uralkodást letéve, fiát még életében megkoronáztatva, az uralkodást teljesen reábízza, maga pedig még hátralevő napjaiban a világtól elvonulva, egyedül Istennek szenteli idejét. Az ország rendei megnyugodtak a király akaratán s elfogadták tervét, mert Szent Imre hercegben a bölcs, igazságos és szentéletű király méltó utódját látták s erős reményük volt, hogy atyját kellően tudja pótolni. Az ünnepélyes koronázást az 1031. évi szeptember hó 2-dikára tűzték ki.

Megkezdték mindenfelé az előkészületeket, hogy minél fényesebben történjék a koronázási ünnepély s minél emlékezetesebb legyen ama nap, melyen az általánosan szeretett herceg halántékait a szent korona övezi. Közeledett már szeptember hava s az egész ország a boldog királyi atyával együtt örömtől áradozott, várva a napot, melyen az új királyt üdvözölheti. Senki sem sejté, hogy a várva-várt örömnap országos szomorúság és gyász napjává válik. A Gondviselés intézkedései kifürkészhetetlenek!

Augusztus 24-én, nyolc nappal a koronázás előtt, Imre herceg hirtelen rosszul lett.[9] Az orvosi tudomány minden iparkodása, az egész nemzetnek buzgó imádsága, az atyának aggódó őrködése, szeretete s Istenhez esdő fohászai nem valának képesek őt az életnek megtartani. Állapota mindig rosszabbra fordult s a koronázásra kitűzött napon, szeptember 2-án ártatlan lelkét visszaadta Teremtőjének.[10]

„Az örök végzés intésére, melynek minden alá van rendelve, mondja a legenda bánatos szava, Urunk születése után 1031. évben fölcserélte romlékony életét az örökké tartandóval, hogy az egek lakói közt lenne társalkodása.” (Hartvicus.) Mielőtt a földi korona ékesítette volna fejét, a mennyei koronával lett feldíszítve! Egyik régi magyar codex, melyet eredeti helyesírása szerint idézünk így szól: „Elől vewee az zent kyralnak akarattyaat wr istennek akarattya, es zyz zent ymre kyralt hamar annak elótte ky vewee a vylagbol, mert ollyan zeplótelent és myndden yozagos mywelkódethnek patykayaat méltóbb vala menyorzagban ffel magaztathny, honnem ez halando vylagon kyrallyaa emelny. Inkab yllety vala az nemes kenchot Christusnak tarhazaban helhoztetny honnem kylemb kylemb ez vylaghy gondoknak myatta meg feytethny. De mykoron hallotaak volna az zent kyral ffyanak halalaat mondhatatlan nagy keserwseegh, banath es syralom tamada mynd ez egheez orzaghban, nagyobban kedeegh az ew eedes zyleynek”.[11]

A koronázási ünnepély helyett gyászszertartásra gyülekezett a nép Székesfehérvárra, hol a reményeit vesztett királyi atyának kesergése s az egész nemzet mély szomorúsága között tették le Imre herceget örök nyugalomra a Boldogasszony templomának kriptájába. Később (1344) Domonkos székesfehérvári prépost a következő latin felirattal jelölte meg koporsóját:

Hic divi Stephani quondam sanctissima proles

Dux Emericus – noscitur esse satus.[12]

(Itt van Szent István fia, a szentéletű Imre

Herceg hamvainak szent nyugodalmi helye.)

Leírhatatlan volt a nemzet keserve, még inkább Szent István király atyai szívének fájdalma. Isten kifürkészhetetlen intézkedésébe ugyan belenyugodott, de a fájdalomtól megtörve súlyos betegségbe esett, melyből hátralevő életében többé teljesen ki nem gyógyult. Atyai fájdalmai csak akkor enyhültek, midőn fia sírjánál különféle csodajelek tűntek fel, melyek nyilván mutatták, hogy Isten az új magyar hazát egy nagy szenttel ajándékozta meg, ki vigasztalása és égi oltalmazója lesz a nemzetnek, dicsősége az ifjú magyar egyháznak.

Mint rendkívüli dolgot kell még felemlítenünk, hogy Szent Imre neje is, ki vele együtt szűzi életet élt, férje halála után a hetedik napon elhunyt. Hű követője volt Szent Imre erényeinek az életben, követője lett a halálban is.[13]

Végére értünk Szent Imre herceg ártatlan élete történetének. Korán letört liliomszál volt s ravatalára könnyezve borult le az ifjú magyar haza, mert egy nemzet legszebb reményei szálltak vele sírba.

Csak azon egy vigasztalása maradt a gyászoló hazának, hogy az ifjú szent, ha e földön nem kormányozhatá, az égből folyton oltalmazza azt.

IV. Csodák Imre sírjánál; Imre herceg szentté avatása

Isten mindjárt Szent Imre halálakor csodálatos módon nyilatkoztatta ki, hogy őt az üdvözültek boldog seregébe vette fel.

A legenda elbeszélése szerint abban az órában, midőn Szent Imre meghalt, Özséb, a palesztinai Caesarea érseke, ki papjaival és híveivel éppen körmenetet tartott, a magasságban egyszerre az angyalok kellemes énekét hallotta s midőn szemeit felemelte, látta az angyalok seregét az égbe szállani s felülről azon szózatot hallotta, hogy Szent Imrének, a magyar király fiának lelkét viszik nagy öröm között a mennyei hazába. Özséb imádságára ugyanezen látomás és ugyanezen angyali ének ismétlődött egy főesperesnek is, kinek az érsek azt elbeszélte. Mindezeket Szent Imre legendájának írója, midőn az 1110. év körül Kálmán király uralkodása idejében Álmos herceggel Konstantinápolyban tartózkodott, egy caesaraei kanonoktól hallotta, ki azokat Szent Özséb érsek életeseményeinek leírásában olvasta.

De Magyarországban is Székesfehérvárott Szent Imre eltemettetésének harmincadik napján annyi nagyszerű csodával tüntette ki Isten az ő sírját, hogy e nap nem a gyász, hanem az öröm napjává lőn, mert azoknak mindenfelé híre terjedvén, a bánatos nemzet felvidult s maga a kesergő atya is hálát adva Istennek nagy kegyelméért, örömre derült.

Szent Imre sírjánál a csodák oly gyakoriak voltak, hogy a legenda írója mint köztudomású dolgokra hivatkozott rájuk. Az egyház egyszerre ugyan nem nyilatkozott, hogy őt ünnepélyesen szenteinek sorába iktassa, de a hívő nép bizalma és kegyelete már jóval előbb szentnek ismerte őt el, mert minden alkalommal, midőn sírjánál imádkozott és pártfogásáért esedezett, meghallgatást nyert.

A székesfehérvári templomban, kivált Nagyasszony[14] napján, az ország minden részéből nagy számmal érkeztek hívő magyarok, s ők mind meglátogatták Szent Imre sírját, hogy benne a magyar egyház első virágát köszöntsék. Akiknek lelkét a fájdalom epesztette, akiket szerencsétlenség sújtott, sorvasztó bánatukkal, nyomorúságuk és bajaiknak terheivel, bizalommal mentek imádkozni, enyhülést és orvoslást keresni az ifjú szent sírjához, s mind többen távoztak onnan megvigasztalódva és megkönnyebbülve.

Eme csodáknak híre mindig jobban terjedvén, végre maga az egyház is nyilatkozott és tiszteletét bevitte a templomokba, midőn őt a szentek sorába iktatta. Eme nagy esemény az 1083. évben történt Szent László király uralkodása alatt, amely évben Szent István király is a szentek közé lett sorozva.

A szentté nyilvánítás alkalmával az akkori szokás szerint az elhunyt szent koporsóját felnyitották. Imre herceg földi maradványainak ünnepélyes fölemeltetését nagy csoda előzte meg, melyet Szent Imre legendájának írója részletesen elbeszél.

Élt akkor Németországban egy Konrád nevű ember, ki úgy el volt merülve mindenféle utálatos vétkekbe, hogy lelkileg a napok óta már sírban rothadó hullához hasonlított. Ámde az, aki Lázárt halottaiból feltámasztotta, naponkint feltámasztja a bűnösöket lelkileg, azért ezen bűnös embert sem hagyta vétkeinek mélységében elveszni, hanem lelki szemeit a bánat által felnyitotta, hogy nyomorúságát megismerje. Konrád Rómába ment Krisztus földi helytartójához, az akkor uralkodó VII. Gergely pápához, s előtte vétkeit feltárván, bűneiről feloldozást és vezeklésül üdvös penitenciát kért. Vétkeinek sokasága és szörnyű nagysága fölött a pápa elcsudálkozván, némi gondolkozás után vezeklő övet nyújtott át neki, s hogy az minél szorosabban álljon testéhez, Krisztus öt sebeinek emlékére öt vasbilinccsel övezte azt körül, s elvégzett gyónásáról levelet adott át, melyet saját pecsétjével lepecsételt. Meghagyta ezután, hogy járja be mindama helyeket, hol a szenteknek hamvai nyugszanak, mindaddig, míg a szentek közbenjárására az isteni kegyelem őt meg nem szállja. Az isteni kegyelem látogatásának pedig az lesz a jele, ha a vasbilincsek maguktól lepattannak és a vezeklő öv darabokra szakad, a levélről pedig az írás magától eltűnik.

Konrád elutazván, igen sok szent helyet bejárt már, végre pedig Jeruzsálembe ment Krisztus sírjához, hogy tőle kérjen irgalmat, aki a törödelmes bűnbánókat megvigasztalja és megsegíti. Ámde a szent városban sem mutatta még Isten az ő irgalmát, mert azt akarta, hogy az Szent Imre dicsőségére és felmagasztalására legyen fenntartva.

Utazásai közben hallotta Konrád Szent István magyar király hírét, kinek sírjánál naponkint különféle csodák történtek, azért eljött Székesfehérvárra, hol Szent István ugyanazon templomban volt eltemetve, melyben Szent Imre. Mivel pedig a szent király közbenjárására Isten gyakori csodákat tett, azért Konrád magában fogadást tett, hogy addig nem mozdul el a templomból, míg Szent István közbenjárásának hatását az Úr meg nem mutatja. Midőn így körülbelül esti hat óráig a templomban volt, a nagy fáradtság és lelki megtörődés következtében elszunnyadt a templomban. Ekkor megjelent neki álmában Szent István s így szólt: „Kelj fel s az én érdemeimben ne bízzál, mert nem vagyok elég arra, hogy érted közbenjárjak. Menj el azonban fiamnak, Szent Imrének sírjához, ő lesz közbenjáród. Ő az, aki szüzességben Isten tetszését megnyerte, az ő öltözete nincs megfertőztetve; ő követi a Bárányt, bárhová megy; ő azok közül való, kik Isten trónja előtt új éneket énekelnek, melyet senki más nem énekelhet, csak az, a ki szűz”. Fölébredvén, abban az órában tüstént Szent Imre sírjához sietett, s midőn ott leborulva imádkozott, a vasbilincsek hirtelen szétpattantak s a vezeklő öv darabokra szakadva földre esett.

A templomban jelenlevők elcsudálkoztak a nagy zörgésen, s midőn a tényállást megtudták, az egész nép és a papság Fábián kancellárral,[15] ki a templom igazgatója volt, köréje gyülekezett. Konrád ekkor előmutatta a pecsétes levelet, melynek pecsétje magától széttörött, s midőn azt megvizsgálták, látták, hogy az írás nyomai eltűntek róla. A templomban levők erre mind hálát adtak Istennek s magasztalták Szent Imrét, és hogy ily nagy csodának jótéteménye emlékezetes legyen, mindarról, amit láttak és hallottak, értesítették az akkor uralkodó Szent László királyt, az ország összes püspökeit és főembereit.

László király erre összehívta a püspököket és főurakat Székesfehérvárra, hogy az egyház is ünnepélyesen szentnek nyilvánítsa azt, kit Isten már szentnek nyilvánított annyi nagy csoda által.[16] A király és a nép három napon át böjtöt tartott, azután november hó 5-én fölvették Szent Imre holttestét és ünnepélyes hálaadó istentiszteletet tartottak.

Az egész ország örömtől áradozott, mindenfelé felhangzott Szent Imre dicsőítése s hálát adtak Istennek a nagy kegyelemért, hogy a magyar nemzetet ily nagy szenttel ajándékozta meg s ily nagy jótéteménnyel tüntette ki.

V. Szent Imre tisztelete a középkorban; a Szent Imréről elnevezett helyek; Szent Imréről nevezett egyletek

Nagy öröm volt a magyar nemzetre Imre herceg szentté nyilvánítása, azért tisztelete, mely már előzőleg is megvolt, akkor általánossá lett az egész országban.

A nemzet fiatalságának égi pártfogója, a keresztény magyar ifjúnak magasztos eszményképe lett ő és szentté avatása után nemsokára a magyar egyház törvénye külsőleg is ünnepet rendelt tiszteletére. Az 1092. évben tartott szabolcsi zsinat az egész országra kötelező ünnepek közé felvette Szent Imre ünnepét is. S úgy látszik, sok ideig két emléknapot is tartott a magyar egyház az ő tiszteletére, mert egy 1424. évből származó Breviarium nemcsak november 5-dikét, amely napon a szentek sorába iktatták, említi Szent Imre ünnepéül, hanem szeptember 2-dikát, mint halálának napját is, az ifjú hitvalló emlékére szenteli.[17] Általános ünnepe azonban november 5-dikén volt.

Eme napot országos ünnepül rendelték nemcsak a szabolcsi, hanem a későbbi zsinatok is. Így II. Ulászló király idejében az esztergomi tartományi zsinat és a nyitrai megyei zsinat elrendelték, hogy november 5-dikét, mint Szent Imre ünnepét, mindenki megtartsa s a szolgai munkától az nap éppen úgy tartózkodjék, mint vasárnapokon.

Szent Imre új nevet vitt a szentek névsorába, s nevére Magyarországon azonnal szentté avatása után keresztelni kezdtek és királyaink közül is viselte egy e nevet. Szent Imrének különösen nagy tisztelője volt Eufrozina, III. Béla királyunk anyja, ki Székesfehérvárott Szent Imre tiszteletére monostort építtetett a johannita-rendi lovagok számára. Ugyancsak Szent Imre tiszteletére alapította több jámbor lelkű birtokos ember a tatárjárás után a tuuli vagy másként teuli prépostságot a pécsi egyházmegyében, melyet IV. Kelemen pápa különös jóakarattal, kiváltságokkal halmozott el.[18]

Számos helyen építettek templomot Szent Imre tiszteletére s manap is több templom tiszteli védőszentjéül őt, azonkívül több helység keletkezett, melyeket Szent Imréről neveztek el. Ezek közül, mint hazai történelmünkben is előforduló helyeket, különösen négyet említünk fel. Biharmegyében van egy kis falu Hegyköz-Szent-Imre, mely a hagyomány szerint még Szent István alatt keletkezett. A szent király, fiának, Imre hercegnek halála után, hogy az ő kedves emlékét egy ájtatos alapítvánnyal is megörökítse, e falu helyén templomot és kolostort építtetett, melyet Imréről neveztek el. Később, midőn több helység keletkezett, mely Szent Imre nevét vette fel, megkülönböztetésül ezt Hegyköz-Szent-Imrének nevezték.

A bérces Erdélyben három történelmi nevezetességű hely viseli az ifjú magyar szent nevét. Az egyik Csík-Szent-Imre, melynek lakói a hadiszolgálatot teljesítő székely határőri ezredek népéhez tartoztak. A másik Maros-Szent-Imre Alsó-Fehérmegyében, mely a középkor egyik legnagyobb hősének, a nagy Hunyady Jánosnak diadaláról nevezetes. A harmadik Görgény-Szent-Imre Maros-Tordamegyében, mely hosszú ideig az erdélyi fejedelmek kedvelt tartózkodási helye és vadászkastélya volt. Legutóbb pedig e hely, mely az első magyar király ifjan elhunyt fiának nevét viseli, szintén egy korán elhunyt magyar királyfinak volt vadászkastélya és időnkint tartózkodási helye. Nyolc század választá el egymástól a két királyfit, mindkettő idő előtt elhunyt, mindkettőnek sírjánál egy kesergő királyi atya és a gyászba borult nemzet állott. Immár a történelem őrzi mindkettőnek emlékét s mennyire különböző érzelmek ébrednek lelkünkben emléküknél!

Szent Imre tiszteletére vonatkozólag az újabb idők történetéből örvendetes jelenségül kell felemlítenünk, hogy az ifjú magyar szent égi pártfogása alatt ifjúsági egyletek is keletkeztek. Ez ifjúsági egyesületek között fel kell említenem a győri nagyobb papnevelő-intézet növendékeinek Szent-Imre-Egyesületét, mely az ifjú leviták irodalmi önképző-köre s már mintegy félszázad óta áll fenn.

Szélesebb körű ifjúsági egyesület a budapesti egyetemi hallgatók Szent-Imre-Egyesülete, mely lelkes buzgalommal gyűjti maga köré a nemzet művelt ifjúságát, hogy az ifjú magyar szent példája után indulva, ápolja s az életbe átvigye a vallásosság és hazafiság magasztos eszményeit.

Örvendetes jelensége az utóbbi éveknek, hogy katholikus középiskoláink közül mindinkább többen megünneplik Szent Imre névünnepét, sőt Erdélyben hivatalosan is az összes katolikus középiskolák ifjúságának védőszentjévé nyilvánították az ifjú magyar szentet s ünnepét kiváló fénnyel ülik meg.

Dicséret érte azon lelkes vezetőknek, kik megértették az idők intő szavát s megjelölték a helyes ösvényt az ifjúság előtt, dicséret azon lelkes ifjúságnak, mely a vallásért és hazáért való lelkesedéssel s az ősi erények tiszteletével törekszik az ifjú magyar szent nyomdokaiba lépni. Az ő példája után indulva, égi pártfogása alatt haladva, nem kell félnünk semmi veszélytől, mert Szent István szavai szerint, megtartva a hit pajzsát, bírva az üdvösség sisakját, sikeresen fog a magyar küzdeni minden látható és láthatatlan ellenséggel.

II. rész: Szent Imre példája

Szent Imre életét nemcsak azért írtuk le, hogy benne a magyar ifjú kegyeletének és vallásos tiszteletének tárgyát kiemeljük, hanem hogy az ifjúság példányképet lásson maga előtt azon erényekben, melyek szükségesek nála, hogy önmagának s a szeretett magyar hazának becsületére váljék, s hogy jelenleg földi, majdan pedig örök boldogságát elérje.

Szent Imre élete magasztos eszménykép, méltó arra, hogy minden magyar ifjú kövesse állapotának és körülményeinek megfelelően. Megtanít ő szeretni Istent és hazát, követni az erényt, kerülni a bűnt. Neve fényt és dicsőséget áraszt hazánkra, melyből eredt s melyben élt, tettei rendkívüliek, melyek csodálatunkat és tiszteletünket keltik fel, életében feltárulnak az erények, melyek világító ösvényként szolgálnak s rokonszenves egyénisége hívólag inti a szépre és jóra fogékony ifjú elmét és szívet.

Csak néhány erényt s néhány szembeötlő intelmet írunk ide, melyekre az ifjú szent élete általánosan mindenkit figyelmeztet s bár minden magyar ifjú megszívlelné és követné azokat!

I. Az ifjúkor helyes felhasználása

Az ifjúkor a legszebb idő, az élet tavasza, telve a jelen örömeivel, a jövő kecsegtető reményeivel. S mily mondhatatlan nagy kár, hogy sok ifjú e legszebb idejét oly helytelenül fogja fel s oly rosszul használja!

A Bölcsesség könyvének szavai szerint a könnyelműség és léhaság tévesen fogva fel az ifjúság idejét, így szól: „Jertek éljünk a jelenvaló jókkal és élvezzük gyorsan, ami teremtetett még az ifjúkorban. Drága borral és kenetekkel töltözzünk és ne múljék el tőlünk az idő virága. Koszorúzzuk meg magunkat rózsákkal, mielőtt elhervadjanak”. (Bölcs 2,6–8) Keresztény ifjú! ne e téves felfogás szerint élvezd ifjúságodat. Úgy használd fel, hogy valódi élvezetet és maradandó előnyöket nyújtson. Nem csupán silány, mulandó földi élvekért vagyunk a világon. Magasztos és szent célt tűzött elénk az Alkotó, oly célt, mely a földi élettel nem fejeződik be, mert a földi élet után örök élet kezdődik. A halhatatlanság felséges tudatát oltotta belénk a Teremtő, hogy a földi lét szűk határaiból fölemeljen magához. Az örök Isten a mi végcélunk, azért int bennünket e szavakkal: „Emlékezzél meg Teremtődről ifjúságod napjaiban”. (Péld 12,1)

Szent Imre ifjú volt, gazdag királyi család gyermeke, előtte állott a világ mindenféle örömeivel és kincseivel, élvezhette volna a múló földi élveket tetszése szerint. Ő azonban nem hagyta magát elcsábíttatni a hiú örömek által, nem hagyta magát rászedetni s komoly hivatásától eltéríttetni a silány anyagi élvezetek által. Egy percre sem téveszté szemei elől azon nagy igazságot, hogy Istentől vagyunk és Istenért vagyunk. Kisded korától fogva híven szolgált Istennek és földi vágyak nem térítették le az erény útjáról soha. Istenért kész volt feláldozni mindent.

Keresztény ifjú! ha helyesen akarod felhasználni ifjúságodat, szenteld azt Istennek s ne feledkezzél el soha végső célodról, örök rendeltetésedről.

Az ifjúkor az élet legbecsesebb ideje, s erőink eme legjavát és eme legbecsesebb kincsünket kell Istennek szentelni. Mily helytelen volna, ha legszebb korodat hiábavaló múló élvezetekre pazarolnád s élted romjait akarnád Istennek ajánlani. Nem gúnyos játék volna ez? S ha az ifjúkort nem használod fel helyesen, marad-e később időd arra, hogy azt helyesen használhasd. Az élet tavaszában mily sokat szólít el a halál. Azért helyesen írja már a pogány római bölcsész, Seneca is Luciliushoz intézett levelében a következőket: „Míg az életet halogatjuk, eltűnik. Minden idegen ránk nézve, egyedül az idő a mienk. Egyedül eme múlékony dolog birtokára vagyunk utalva”. (Epist. I.) Eme múlékony birtokodat tehát örök célodra jól fel kell használnod.

Szent Imre boldog lett, mert korán, már ifjú korában kezdett Istennek szolgálni; később nem lett volna erre ideje. Ő benne is épp olyan volt az emberi természet, mint másban; neki is önmegtagadásba és fáradtságba került legyőzni a könnyelműségre való hajlamot, előtte is ott volt a küzdés, de erős elhatározással haladt örök rendeltetése pályáján.

Az ifjúkor az élet legfontosabb ideje, ettől függ a későbbi kor, azért nagy kár volna, ha ezt bűnök szolgálatában pazarolnád el. Amilyen az ifjúság, olyan lesz az öregség. „Az ifjú az ő útja szerint, midőn megvénül, sem távozik el attól”. (Péld 22,6) Az ifjúkorban képződnek a szokások s azok később is megmaradnak. Az ifjúság rendszerint telve reményekkel és tervekkel; e reményeknek azonban nemcsak a földi életre és jólétre, hanem ami ezeknél felségesebb és becsesebb, az örök életre is kell irányulniok.

De talán azt mondod magadban: „Vajon ifjúságomat, életem legszebb idejét, mely oly hamar elmúlik, ne élvezzem?” Igenis élvezd. Isten akarja, hogy örülj ifjú korodnak, azért adta az ifjúi vidámságot lelkedbe. Ámde élvezeted legyen mindig nemes és tiszta s a legnagyobb gyönyört éppen az erény virágai adják. Isten a vétkes örömek mérgét tiltotta meg, a méreg pedig fájdalmat és halált okoz, még ha édes is.

Szent Imre is örvendett ifjú korának: az imádság volt öröme, az erényekben való haladás volt időtöltése. Neki is voltak reményei és szorgalmas tanulás s lankadatlan munkálkodás által készült arra, hogy azok majdan megvalósuljanak. Legfőbb reménye azonban Isten volt és ifjúsága legnagyobb élvezete éppen abban állott, hogy neki szolgált. Szent Imre ifjan hunyt el, de ifjúságát jól felhasználta; ifjú kora felért egy hosszú élettel, mert „élemedett kor a hiba nélküli élet”. (Bölcs 4,9)

II. A hit, remény és szeretet

A gondviselő Istennek legnagyobb ajándéka, a halandóknak minden körülmények között legnagyobb vigasztalása és megnyugtatója a hit. A szerencsében ez visszatart az elbizakodástól, a balsorsban megóv a csüggedéstől. A hit által a lélek szemei előtt egy új, fensőbb, nem földi ország nyílik meg, a földi életbe az örökkévalóság eszméje ragyog át, mint egy szép hajnali bíbor és a szív sóvárgása az örökkévaló, a végtelen, az igaz, a szép és jó után nem lesz többé homályos, érthetetlen talány. Az Isten jóságos kijelentése felnyitotta lelkünk szemeit s a keresztény hit világával árasztotta el elménket.

Minden alá van vetve változásoknak a földön. A körülmények, a századok különféle irányzata, az idők szükséglete ezerféle változást hoztak az emberi törvényekbe; a hit nem változott soha. Amiképp atyáink átvették, azon módon őrizzük mi is, s azon módon örökli az utánunk jövő nemzedék.

Első királyunk apostoli fáradozása terjeszté el nemzetünknél Krisztus hitének világát s atyai intelmeiben ma is buzdít annak megőrzésére. Szent Imre megmutatta, hogy miként kell a hitet megőrizni s az atyai intelmet követni. Keresztény magyar ifjú! Szent István királyunk az egész nemzet atyja és atyai intelme hozzád is szól. Szent Imre példája szerint hallgasd meg az atyai oktatást s őrizd meg az ősi hitet, mely annyi nagy alakot nevelt történelmünk számára. Tartsd hitedet legdrágább kincsednek, mert ha azt elveszted, mindent elvesztettél. A hit az Isten nagy kegyelme s gyakran kérjed Istent, hogy e nagy ajándékát el ne veszítsd.

Ne légy közönyös hited iránt. Ragaszkodjál ifjú szíved lelkesedésével az egyházhoz, mely a hitre oktat s mely az „igazság oszlopa és erőssége”. (Tim 1,3) Tartsd meg híven az egyház tanítását és parancsait s ne tarts azokkal, kik az egyház ellen szólnak és tesznek. Az egyház a hívők anyja s átkozott az, aki édesanyját nem becsüli meg.

A társadalmi élet érintkezéseiben, a napisajtó selejtes termékeiben, a kétes értékű tudományos művekben, a szellemtelen szépirodalomban majd nyílt támadásnak, majd gúnyolódásnak van kitéve őseink drága hagyatéka, a mi szent hitünk. Keresztény ifjú! óvjad magad, hogy a támadás és gúny el ne tántorítson hitedtől, mely élted legnagyobb vigasztalása lesz mindenkor. A vallásról való megfeledkezés minden emberi kötelességről való megfeledkezésre vezet. Nagyon tévednek azok, kik erényeket várnak embertől hit nélkül. Mindennek a vallás az alapja; nélküle sem bizalom, sem kegyelet nem létezik; csak a vallás vezet az örök üdvre s ez által a földi biztos jólétre is.

A lélek igazi emelkedettsége abban áll, hogy a hit egész fenségét és nagyszerűségét érezheti: a hitetlenség a gyenge és korlátolt elmék vétke. Csak a hit vezeti az embert igazi nagy és nemes tettekre, a hitetlenség csak látszólagos nagy tetteket tud létre hozni.

A hitetlenek azon fennhéjázó ürügy alatt, hogy egyedül ők felvilágosodottak, lábbal tipornak mindent, amit mások tisztelnek, elveszik a szerencsétlenektől az utolsó vigasztalást a nyomorban, a hatalmasok és gazdagokról leveszik az egyetlen féket, mely szenvedélyeiknek határt szab, kiragadják a szívből a lelkiismeret szavát, az erényre való törekvést, elfojtják a becsületet s az önzetlen felebaráti szeretetet. Nagyon jól mondja Lamennais: „Ha a lélekből eltűnik a hit, mely őt Istenhez emelé és köté, akkor szomorú dolog történik vele, mert szünet nélkül és mindig alább süllyed, és bukásában magával ragadja az értelmet is, mely most elszakadva kútfejétől, oda tapad mindenhez, amit lefelé siető útjában talál folyvást az élet csillapíthatatlan szomja gyötörvén, majd mohón az anyagot ragadja meg, melyet hasztalan iparkodik éltetni, isteníteni, majd üres ábrándokat kerget, saját képzelmének futó, alaktalan árnyait”.

Új volt a hit honunk földjén akkor, midőn Szent Imre élt s ő e hitet szívébe fogadta s mindig megőrizte. Az élő hit tette őt szentté; az élő hit tette nagyokká azokat, kik példáját követték. Hogy csak futólag idézzünk egy-két példát a sok közül: a hit adott erőt és lelkesedést Hunyady Jánosnak, a hit adott megnyugvást és vigasztalást Rákóczy Ferencnek számkivetése napjaiban. Azért mondja a költő:

… drága kincs a hit

Tűrni, remélni megtanít. (Arany)

Nem elég azonban, hogy a hit csak szívedben legyen, hanem a hit szerint is kell élni. „Mit használ, Szent Jakab apostol szavai szerint, ha valaki mondja is, hogy hite vagyon, cselekedetei pedig nincsenek? vajon a hit üdvözítheti-e őt?” (Jak 2,14) Tedd azt, amire a hit tanít s kerüld azt, amit a hit tilt. Abban nyilvánul hited rnegvallása, ha szerinte cselekszel, miként Szent Imre, kinek egész élete az élő hit folytonos nyilvánulása volt.

A hit fakasztja a remény virágait. Ha borús napjaidban megszáll a csüggedés, a hitből származó remény megvigasztal. Miként a munkás, ki kora reggeltől kezdve a nap égető sugarainak kitéve fáradtságos izzadás között dolgozik, a déli nap hevétől felüdülést nyer egy árnyas fa lombjai alatt: éppen úgy az élet terhei alatt elfáradt lelked felüdülést és megnyugvást talál a remény árnyában. A hit nemcsak ifjúságod élénk képzelme mellett, de élted delén és hanyatló korodban is azt súgja lelkednek, hogy egy jó Atya őrködik fölötted, a ki szeret téged.

A Gondviselés jósága mindenre kiterjed. Nézd a kis madarat, mely énekével magasztalja és áldja Annak jóságát, aki visszaadta neki a zordon tél után a tavaszt. A Gondviselés jóságos szeme vigyáz reád is. A nehéz napok elmúlnak s ő visszahozza nyugalmadat. Bízzál benne és szeresd őt. A remény megenyhít mindent, a szeretet könnyűvé tesz mindent. „A szeretet Istentől vagyon s félelem nincs a szeretetben, hanem a tökéletes szeretet kizárja a félelmet.” (1Jn 4,7.18)

Az Isten iránt és embertársai iránt való szeretet tölté el Szent Imre egész valóját; azon szeretet, mely a jámbor Kempis Tamás szavai szerint, az Istentől veszi eredetét és minden teremtmények fölött csak Istenben találja nyugtát. A szeretet vezeti az embert Isten dicsőítésére, a szeretet vezeti az embert békességre. Mint a nap melegítő sugara felolvasztja a tél jegét: a szeretet jótékony sugara szétoszlatja az önzést s jó és üdvös cselekedetekre ösztönöz. Szépen mondja Szalézi Szent Ferenc a szeretetről a következőket: „Miként a méhek királya, soha sem repül ki magányosan, hanem egész népétől környezve: úgy a szeretet soha meg nem szállja különben valakinek lelkét, hacsak a többi erények seregét és karát magával nem viszi”. (Phil. V. 4.) Keresztény ifjú! Szent Jeromos szavait hozom figyelmedbe, ki így szól: „Azoknak, kik szeretnek, semmi sem esik nehezükre, szeressük tehát Istent s minden könnyűvé válik”.

IlI. A tisztaság

A Bölcsesség könyvében ezeket a szavakat olvassuk: „Oh mily szép a tiszta nemzetség fényességben! mert halhatatlan annak emlékezete, mivel mind az Istennél, mind az embereknél ismeretes és koronázottan örökké diadalmaskodik”. (Bölcs 4,1.2) Az ifjúkorban a házasság előtt a tisztaság megőrzése az ifjú legszebb dísze s későbbi életének áldása, és szerencsés azon férfiú, ki tisztán megőrzött ifjú korára tekinthet vissza. A tisztaság erénye gondolatban, szóban és tettben minden tisztátalan kívánságtól való szorgos tartózkodásban áll.

A tiszta, ártatlan ifjúságnak vonzó példányképe Szent Imre. Ha nevét említjük és életéről elmélkedünk, az ártatlanság üdítő fuvalmát érezzük köröttünk, mintha fehér liliomok között járnánk.

A tisztaság az ifjúkor erénykoszorújában a legfénylőbb gyöngy, azért mondja róla a szentírás, hogy „minden ami becsültetik, nem hasonlítható a megtartózkodó lélekhez”. (Sir 26,20) A tisztaságnak, mint egy terebélyes fának árnyékában, az erények sokféle nemei virulnak. A tisztaság megszerzi az emberek szeretetét és becsülését s már önmagában nagy jutalmat hord, mert általa élvezheted ifjúságodat a legszebb és legnemesebb módon. Megóv ez a lelkiismeret furdalásától s megszerzi a lelkiismeret édes békéjét.

A tisztaságot rendkívül magasztalják az egyház tudós szentjei. Szent Ambrus azt mondja, hogy „a tisztaság a gyarló embereket angyalokká teszi”. Sőt Szent Bernát szerint az emberekben ez még dicsőbb dolog, mint az angyalokban, mert az angyalok fáradtság nélkül már természetüknél fogva bírják a tisztaság erényét, az ember azonban, mivel a bűnre való hajlamot magával hordja s a világ sokféle veszélyei között él, csak nehéz küzdelemmel őrizheti azt meg. S éppen mivel nagy küzdelemmel jár annak megőrzése, ebből tűnik ki annak nagy értéke s Isten előtt nagy jutalma. A tisztaság megőrzése tette Szent Imre fiatalságát oly tiszteletre méltóvá, hogy halhatatlan az ő emlékezete.

Őrizd meg, keresztény ifjú! tisztaságodat. Nem elég azonban, hogy a tisztátalan cselekedetektől tartózkodjál, szívedet is tartsd távol minden szemérmetlen gondolattól és kívánságtól. A tisztaság a lélek hófehér ruhája, melyen a legcsekélyebb szennyfolt azonnal meglátszik. Kerüld mindazt, ami a tisztaság erényére veszélyt hoz, minők a kétértelmű szavak, a rossz társaságok. Légy szigorú önmagad irányában, hogy a szívedben ébredő vészes hajlamokat leküzdhesd. Kerüld a munkátlanságot, hogy a rosszra időd ne maradjon. Szent Imre még önmagát is sanyargatta, csakhogy eme szép erényét megőrizhesse.

Imádkozzál gyakran a magyar ifjúság égi pártfogójához, Szent Imréhez; példája és pártfogása sokra segít.

IV. Az engedelmesség és az önmegtagadás

Krisztus urunk egész élete a mennyei Atya akaratának teljesítésében, az engedelmességben állott. Sokszor mondá ő, hogy nem a maga, hanem Atyja akaratát jött teljesíteni s még szenvedésének kezdetén is, midőn az Olajfák hegyén imádkozott, jóllehet a szenvedésektől emberi természete elborzadt, mégis azt monda, hogy ne az ő akarata legyen meg, hanem mennyei Atyjáé. Ez okból mondja róla az apostol: „Engedelmes lőn mind halálig és pedig a kereszt halálig”.

Mindnyájan alá vagyunk rendelve Istennek s az egyházi s világi elüljáróságnak s engedelmességgel tartozunk nekik. „Aki arra tör, mondja Kempis Tamás, hogy magát kivonja az engedelmesség alól, az kivonja magát Isten kegyelme alól”. (III. 13. 1.) Szent Imre híven engedelmeskedett Istennek s engedelmessége szeretetből származott. A szeretetből származott engedelmesség bírta őt arra, hogy a parancsolatokon felül még az evangéliumi tanácsokat is teljesítette. Engedelmes volt királyi atyjának s akaratát alárendelte neki még akkor is, midőn mint élettörténetében láttuk, magának másféle tervei voltak.

Keresztény ifjú! engedelmességgel tartozol első sorban Istennek, azután minden feljebbvalódnak. Engedelmességed ne a jutalom reményében vagy a büntetéstől való félelemből történjék, hanem szeretetből. Ezen engedelmesség nyilvánul abban, ha nemcsak nagy dolgokban, hanem csekélységekben is híven teljesíted feljebbvalóid parancsait. Sokszor a csekélységekben való engedelmesség nagyobb érdem, mint a nagy dolgokban, mivel nagyobb szeretetre mutat és nagyobb önmegtagadásba kerül.

Szent Imre királyi kényelemben élhetett volna, de szíve vágyai nem a múlékony földi dolgokhoz vonzódtak, azért önkényt lemondott azokról s a legszigorúbb önmegtagadást gyakorolta. Királyi öltönye alatt a vezeklők ruháját hordozta s önmagát gyakori böjtökkel sanyargatta.

Keresztény ifjú! ha a Gondviselés szegény sorsba helyezett, ne zúgolódjál ellene; ha fáradalmakat, szenvedéseket kell eltűrnöd, vigasztalódjál, mert királyod gyermeke önkényt viselte azokat s örömmel áldozta Istennek szenvedéseit. S ha a Gondviselés jósága anyagi javakkal áldott meg, emlékezzél meg róla, hogy nem saját érdemedért jutottál a kedvező helyzetbe és soha ne élj vissza az Istennek ingyen adott jótéteményeivel. Amikor a szeretet áldozatot kíván tőled, ne vonakodjál azt megadni. Különösen óvakodjál, nehogy elpuhultságban töltsed el ifjúságodat; tanulj meg lemondani a hiú élvezetekről. Erre int az apostol is, hogy ne a test kívánságának, hanem Isten akaratának éljünk, (1Pét 4,2)

V. A szerénység és az alázatosság

A szerénység az igazi érdemnek egyik ismertetőjele, azért int a nemzetek apostola arra, hogy szerénységtek ismeretes legyen az emberek előtt. Szerénység és alázatosság elválhatatlanul együtt vannak s hogy valakiről megtudhassuk, hogy igazán jó és erényes-e, hogy Istennél és az embereknél érdemei vannak-e? azt kell néznünk, hogy tettei mutatnak-e alázatosságot és szerénységet, mert ha úgy, akkor csakugyan való érdemei vannak.

Mások jóakaratának és szeretetének megnyerésére mi sem ajánlatosabb a szerénység és alázatosságnál. Minél inkább van födve az erény az alázatosság által, annál magasabbra emel az minket mások szemeiben. Az ifjút a szerénység és alázatosság kedvessé teszi mindenki előtt.

Szent Imre oly szerény és alázatos volt, hogy még ama rendkívüli jeleket is, melyeket Isten vele tett, a legnagyobb titokban tartotta s még szolgájának is, ki mindig környezetében volt, megtiltotta, hogy valakinek elmondja azokat. Szerény és alázatos lelkületének folytonos bizonysága az, hogy manap oly gyér adataink vannak ama csodákról, melyekkel Isten őt kitüntette, mert ő azokat gondosan rejtegette. Eme szerénysége és alázatossága volt az, ami őt felmagasztalta, hogy ma az egész keresztény világ, de legkivált a mi nemzetünk fennen hirdeti dicsőségét. Hatalmas királynak gyermeke, örököse volt, mégis szerényebb és alázatosabb volt, mint akár a legközönségesebb alattvaló.

A szerény megbecsüli embertársait, nem óhajt mások fölé emelkedni, szelíd és kíméletes ítéleteiben és szavaiban. Keresztény ifjú! tartsd mindig elmédben, hogy a szerények és alázatosak iránt az Isten irgalmas, gyengeségeiket segíti, a veszélyektől óvja.

VI. A hazaszeretet

A hazaszeretet egyik leghatalmasabb eszköz arra, hogy önzetlen és erényes állampolgárai nevekedjenek a hazának. Történelmünk a kiváló honfiak nagy számával dicsekedhetik s a hazaszeretet nagy tetteit látjuk a múltban, ékesszóló dicséretét halljuk gyakran a jelenben. A hazaszeretetet a keresztény vallás tette igazi erénnyé; a pogány népek honfiai jobban inkább színpadi hősök, a kereszténység szellemétől áthatott honfiak pedig az erényeknek nagyszerű példányképei.

Keresztény magyar ifjú! szívedben ott kell égni a hazaszeretet tüzének, mert ha mint ifjú sem tudnál lelkesedni a haza javáért, ha nem tudnád megbecsülni az igaz hazafiak nagy tetteit, mi lesz akkor később veled, midőn a haza komoly áldozatokat követel tőled? A hazafiúi erényekért való lelkesedés és azok tisztelete virág az ifjú életén s vajon „lesz-e gyümölcs a fán, melynek nincs virága?”

A hazaszeretet azonban nem üres szavakban s hangzatos nagy mondásokban áll, mert azok igen olcsó dolgok és sokszor csak arra szolgálnak, hogy a való érdemek hiányát elfödjék.

Szent Imre a magyar ifjú hazaszeretetének példányképe. Míg lelke vágyai az örök haza felé irányultak: addig élete és működése a szeretett magyar haza javára történt. Az előbbi megoltalmazta őt a bűntől, az utóbbi pedig önfeláldozó, komoly munkára serkentette. Kinek lelkén a léhaság, bűnhajlam és szenvedély erőt vesz, az sem Istenét, sem hazáját nem szereti, mert mindkettőt képes megtagadni, mihelyt önző vágyainak kielégítését akadályozzák. Szent Imre megedzette magát az önmegtagadás által ifjúságában, hogy majdan, ha a Gondviselés időt ad neki, képes legyen Istenért és a hazáért sokat eltűrni; imádság és komoly tanulmányok között töltötte idejét folytonosan, hogy majdan képes legyen ugyanazokért sokat tenni.

Olyan a keresztény magyar ifjúhoz méltó s valódi honszeretet, aminőt Szent Imre életében látunk!

Az ifjúkor veszélyei

Rámutattunk ama néhány erényre, melyeket Szent Imre erényekben gazdag életéből kiemelni jónak láttunk, s midőn az ifjú szent példáján kegyelettel lelkesedő magyar ifjúságnak Szent Imre egyéb erényeivel együtt azokat különösen ajánljuk: célszerűnek véljük a figyelmet felhívni ama veszélyekre is, melyek az ifjúkorban felmerülnek, s melyek folytonos akadályai azon erényeknek.

Mivel az ifjúkor az emberi élet legszebb ideje s mivel attól függ későbbi életünk, azért legtöbb veszélynek, legtöbb csábításnak és kísértésnek van az kitéve.

Keresztény ifjú! a veszélyek egy részét magadban hordod. Ártatlan gyermekkorodban gondtalanul éltél, a szenvedélyek szunnyadoztak benned s nem értetted a szenvedő Jób ezen szavait: „Küzdelem az ember élete a földön” (Jób 7); de eljön az idő, mikor megérted s talán már itt is van. Küzdelem vár reád saját magad, saját szenvedélyeid ellen és szerencsés lész, ha saját magadon győzedelmeskedhetel, s az erényt, melyet kiskorodban jó szülőid és nevelőid beléd oltani törekedtek, megőrizheted. Csapongó képzelődésed, bűnre vezető vészes hajlamaid harcra kelnek elméd és jobb érzéseid ellen s erős akaratra, az Isten iránt való szeretetre van szükséged, hogy erőt ne vegyenek rajtad s bűnre ne tántorítsanak.

Kerüld a kísértést, a bűnre vezető alkalmakat, s ha ki nem kerülheted, erős akarattal állj azoknak ellen. Állj ellen azonnal kezdetben, mert minél tovább engeded azokat fejlődni, annál nehezebb lesz azokat legyőzni. Ki a veszélyt keresi, elvész abban. A veszélyek igen sokfélék, minők: a rossz társaságok, ledér mulatságok, tétlenség, erkölcstelen könyvek, szemérmet sértő képek, melyek a lélek ártatlanságát mind megmérgezik és bűnre vezetnek.

A bűn a legnagyobb rossz, mely már itt a földön boldogtalanná tesz. A bűn elrabolja a szív nyugalmát, a lelkiismeret békéjét s a szenvedélyek rabjává tesz. A bűn szerencsétlenség a földi életben, örök kárhozat a túlvilági életben.

Az emberi természet Szent Imrében is ugyanolyan volt, mint más ifjúban, a bűnalkalom talán még több volt előtte, de Isten iránt való szeretetből legyőzte önmagát, legyőzte a kísértéseket. Keresztény ifjú! ami neki lehető volt, lehetséges az neked is.

Eszközök az erények megszerzésére

Szent Imre életében nemcsak azon erényeket látjuk tündökölni, melyek a keresztény ifjút díszesítik s melyek földi jólétét és örök boldogságát szerzik meg, hanem élettörténete megmutatja azon eszközöket is, melyek az erények megszerzésére vezetnek. Ugyanazon eszközök, melyek nála hatásosak és eredményre vezetők voltak, hatásosak és eredményre vezetők lesznek mindenkor, s kiket a történelem, mint a nagy erények példaképeit mutat fel, valamennyien ugyanazon eszközök felhasználásával váltak az utókor tiszteletére és csodálatára méltókká.

I. Az imádság és a munka

Az erények megszerzésének eszközei között első helyen említjük az imádságot és a munkát. Minden munkának elvégzésére az Isten segítő kegyelmére van szükségünk, mert mint a szentírás mondja, Isten nélkül semmi jót nem tehetünk. Az Isten pedig, Szent Ágoston szavai szerint, csak azoknak adja kegyelmét, kik azt tőle kérik. Ez okból buzdít bennünket Üdvözítőnk a gyakori imádságra, s hogy erre még inkább serkentsen, megígérte, hogy ha mi jól imádkozunk, az soha sem lesz hiába. „Kérjetek, úgymond; és adatik nektek; keressetek és találtok; zörgessetek és megnyittatik nektek. Mert minden, aki kér, nyer; aki keres, talál; és a zörgetőnek megnyittatik”. (Lk 21,9.10) Az imádságot a szentek kulcsnak nevezik, mely az Isten kegyelmének kincstárához vezet.

Aranyszájú Szent János szerint, imádság nélkül lehetetlen erélyes életet élni; különösen lehetetlen ez az ifjúkorban, midőn a bűnre csábító kísértések erősek, az akarat pedig nagyon gyenge. Az imádság tehát különösen az ifjúkorban nagyon szükséges.

Szent Imre belátta ennek szükségét, azért már kis gyermekkorától fogva legnagyobb örömét találta az imádságban. Nem elégedett meg azzal, hogy a nappali órákban a szokott imádságokat elvégezte, hanem midőn a királyi palotában mindenki mély álomban szunnyadott, az ifjú szent egész éjeket eltöltött imádság között. Az imádság vonzotta őt Pannónia szent hegyére, az imádság szeretete vezette őt éjnek idejére a veszprémi templomba, mely helyek az ifjú magyar szent buzgóságának kegyeletes emlékhelyei. Az ő imádsága kísérte Szent István királyt az ország kormányzásának fárasztó munkájában, imádsága esdett áldást a magyar egyházra s a szeretett magyar hazára. Imádságával könyörögte le Isten segítségét a kísértések legyőzésére s ama nagyszerű erények véghezvitelére, melyek nemcsak az Isten parancsolatainak, hanem még az evangéliumi tanácsoknak teljesítésében is nyilvánultak.

Keresztény magyar ifjú! végy példát a magyar ifjúság eme szent virágáról. Ne légy az imádság iránt közönyös; vigasztalást és reményt fog az árasztani lelkedbe mindenkor. Imádkozzál ájtatosan, bensőséggel; imádkozzál bizalommal s légy meggyőződve, hogy az Isten kegyelme nem fog elhagyni. Imádkozzál állhatatosan s az Isten kegyelme veled lesz.

Minden napot Istennel kezdj és Istennel végezz el. Ne hagyd el soha a reggeli és esti imádságot, s ne hagyd el az esti imádságnál lelkiismereted megvizsgálását. Amit egész nap gondoltál, beszéltél és tettél, gondolj arra vissza, s ha hibáztál, bánjad meg hibádat s a következő napon légy óvatosabb. Különösen használd fel jól az Isten tiszteletére rendelt napot, a vasárnapot és ne csak soha el ne hanyagold a szentmise hallgatását, hanem mindenkor a legnagyobb örömmel és buzgósággal légy azon jelen.

Imádság és munka között teljenek napjaid. A munka visszatart a rossztól, az imádság erőt ad a munkához. A munka megédesíti a nyugalmat, megelégedettséggel tölti el a lelket.

A gyermekkorral befejeződik a játék ideje, az ifjúkorban a munka és a kötelesség lép előtérbe. Isten akarata az, hogy munkálkodjunk s a munka Isten jótéteménye, mert anélkül unalom és teher volna az élet. A munka minden neme, legyen az szellemi munka vagy kézi munka, tisztességet, becsületet és szerencsét hoz reád.

Keresztény magyar ifjú! az első magyar király fia ad neked példát a komoly munkára. A szent királyfi ifjú éveit nem hivalkodásban s hiú szórakozásokban, hanem szorgalmas munkálkodásban töltötte s tudós nevelőjének és nagybölcsességű atyjának oktatásait tanulékony elmével fogadva iparkodott magát minél jobban kiképezni mindama tudományokban, melyeket életfeladata eléje szabott.

Használd fel, keresztény ifjú! idődet szorgalmas tanulásra, hogy embertársaidnak s önmagadnak hasznára válj. Erre int a szentírás is ezen szavakkal: „Vegyétek a tanítást nagyértékű, ezüst gyanánt és bírjátok azt mint bőséges aranyat. Cselekedjétek dolgotokat, míg idő van és Isten megadja jutalmatokat idejében”. (Sir 51,36.38)

II. A szentségekhez való gyakori járulás

Krisztus irgalmasságának nagy kegyelme a penitenciatartás szentsége és szeretetének fölséges ajándéka az Oltáriszentség. E szentségek megtisztítanak a bűntől, megerősítenek a bűnre csábító kísértések ellen, megkönnyítik az erény gyakorlását, éltetik buzgóságunkat, fokozzák szeretetünket, reánk hozzák az Isten kegyelmét.

Végezd el, keresztény ifjú! a szent gyónást gyakran, de ne hidegül, ne közönyösen, hanem igazi megtörődött bűnbánó szívvel, s járulj az Oltáriszentséghez, mely legbensőbben egyesít Jézussal és szeretetének édességével tölt el. Ha a szentáldozásban buzgósággal magadhoz veszed Jézust, Ő lesz elméd megvilágosítója, gyengeséged megerősítője s mondhatatlan boldogsággal tölti el szívedet. Az Oltáriszentségből hangzik feléd az Üdvözítő szava: „Jöjjetek hozzám mindnyájan, kik fáradoztok és terhelve vagytok és én megnyugtatlak benneteket”. (Mt 11,28)

Ha lelked csüggeteg és búskomor s eped valami után, ami megvigasztalja: az Oltáriszentségben van jelen a könyörülő Üdvözítő, aki éppen úgy, mint midőn emberi alakban a földön járt, kész megvigasztalni és enyhíteni. Ha kísértés vesz körül, ha az elkövetett bűnök réme üldöz, ha vétkes lelkiismereted szava feltámad és vádol: e szentségben van jelen az, aki parancsolt a szeleknek és viharoknak, az parancsolni fog és eltávolítja üdvöd ellenségeit is; e szentségben van jelen az a Jézus, aki megbocsátott a bűnbánó Magdolnának, aki megkegyelmezett a megtérő latornak, az irgalmaz neked is. Az a végtelen jó Üdvözítő, akitől a vak látást, a poklos tisztulást, a beteg egészséget, a szomorkodó vigasztalást, a bűnös irgalmat, bocsánatot kért és nyert, az van jelen az Oltáriszentségben.

Szent hitünk nagy titka ez, mely vigasztal, éltet és boldogít.

III. Szűz Mária tisztelete

Lelkem előtt feltűnik a jelenet, midőn Szent István királyunk fiának, atyai szíve örömének, a nemzet reményének, Szent Imrének társaságában, kísérve az ország főpapjaitól és főuraitól, évenkint Nagyboldogasszony napjára Székesfehérvárra siet, hogy ott a Boldogasszony fényes templomában ünnepelje meg a nagy napot s az ünnep előtt és után alattvalóinak törvényt és igazságot osztogasson. Az ország minden részéből szegények és gazdagok gyülekeztek azon napra Székesfehérvárra, hogy a királlyal együtt tartsák meg ott annak ünnepét, kit ők elneveztek a magyarok Nagyasszonyának. A tágas templom zsúfolásig megtelve sem vala képes befogadni a nagyszámú ájtatoskodó magyarokat, kiknek élén jó példával járt elől a király angyali fiával. A Boldogasszony templomában imádkozó magyarok között alig volt valaki, aki oly tiszta szívvel és buzgósággal imádkozott, mint Szent Imre, ki ott adta meg a boldogságos Szűz tiszteletére ama dicső példát, mely drága örökségképp szállt a magyar ifjúságra.

A nemzet ifjúsága századokon át mindenkor híven követte vezérének s égi pártfogójának, Szent Imrének példáját. A hazai iskolák és nevelőintézetek majd mindegyikében fennállottak a Mária-társulatok s ezen iskolákban nevelkedtek azon hitbuzgó honfiak, vitéz harcosok, bölcs államférfiak s önzetlen, erényes egyének, kiket honunk története felmutat. A múlt században is minden valamire való tanintézetben megvolt a tanulók között a nemes ifjak Mária-társulata. Az iskolákon kívül is számos Mária-társulat volt, melyben főurak, nemesek, polgárok, jobbágyok voltak a Szűzanya égi pártfogása alatt egyesülve. Mária tisztelete nagy volt mindenkor hazánkban; az ő képe volt verve pénzeinkre, az ő képe díszítette a magyaroknak véres csatákban annyiszor győzelmes és dicsőséges zászlóit, az ő pártfogásával virágzott honunkban a tudomány és művészet. Magyarország, „Regnum Marianum”, Mária országa volt s a nemzet egész történetét kellene itt elmondanom, ha őseink Mária-tiszteletét vázolni akarnám. Akik nemzetünk Mária-tiszteletéről megvetéssel szólnak, nem nemzetünkből valók, vagy legalább nem vele érzők azok, hanem méltatlan jövevények vagy korcsutódok, kiket százados hagyomány és kegyelet nem köt a hitbuzgó elődök emlékéhez.

Keresztény magyar ifjú! Mária égi pártfogása ma sem kisebbedett meg, anyai szeretete ma se fogyatkozott meg, csak tiszteleted ne fogyatkozzék meg iránta.

Nem lehet itt feladatunk Mária tiszteletének áldásos eredményeit mind felsorolni, mert külön terjedelmes és szép munkák vannak erről honi irodalmunkban is. Csak Szent Bernátnak a következő szép szavait akarjuk itt idézni: „Ha felzúdulnak a kísértések zivatarai, ha bajlódások szirtjei fenyegetnek, nézd üdvünk csillagát, hívd segélyül Máriát. A veszélyekben, nyomorokban, a kétes gyönyörökben gondolj Máriára, szólítsd segítségül a szűz Anyát. Ne távozzék szájadból, ne távozzék szívedből, hogy megnyerhesd szószólásának segedelmét. Ha őt követed, el nem tévedsz; ha őt kéred, kétségbe nem esel; ha ő védelmez, nem félhetsz; ha ő vezet, el nem csüggedsz; az ő kegyelmével biztosan célt érendesz”.

A keresztény ifjúságnak édesanyja Mária; tiszteletére imádkozd el, keresztény ifjú! naponkint buzgón az „Angyali üdvözletet”. Midőn naponta háromszor a harangszó felhív a boldogságos Szűz köszöntésére, bárhol légy, ne mulaszd el „Az Úr angyala” ájtatos elmondását. A szűz Mária tiszteletének egyik leghathatósabb módja, katolikus vallásunk egyik régi szép szokása a szent olvasó imádkozása. A legnagyobb tudósok éppen úgy, mint a legegyszerűbb hívők, a nagy hadvezérek és államférfiak éppen úgy, mint a szegény pórok, örömmel imádkozták azt mindenkor, mióta az a hívők közt elterjedt, mert mindenki számára nagyon alkalmas és kedves imádság az.

Ne tartsd soha szégyennek vagy fölöslegesnek, keresztény ifjú! a szűz Mária tiszteletének e módját. Sok és nagy áldásban részesült már a keresztény világ a boldogságos Szűz pártfogása által. A boldogságos Szűz megsegít téged is, keresztény ifjú, csak bizalommal fordulj hozzá mindenkor.

Zárószó

Befejezzük e rövid elmélkedéseket, melyeket Szent Imre életiratához kapcsoltunk. Csak egy-két eszmét akartunk odavetni irányadóul arra nézve, hogy minő tanulságokat vonjon ki a gondolkodó olvasó a korán elhunyt magyar királyfinak, Szent Imrének életéből.

Végül hozzád fordulok, nemzetünk dicsősége, Szent Imre, kinek nevéhez a tisztelet és hálás kegyelet érzete fűz, kinek életét sok szeretettel írtam le, bár tudom, hogy hozzád nem elég méltóan s nem elég ékes szavakkal.

Áldott legyen a Gondviselés, ki téged nekünk adott, áldott legyen szent emléked, mely nekünk vigasztalás a jelenben, remény a jövőben. A keresztény Magyarhon bölcsőjét szent és bölcs királyi atyáddal te ringattad s ártatlan szíved esdeklő imája oltalmazta azt a múltak vészes napjaiban, midőn gyakran az enyészet sötét szárnyaival csapkodott felette. A jelen sivár napjaiban is feléd fordulunk s megvigasztalódva reménylünk, mert a magyar egyház és nemzet, mely mindjárt kezdetben ilyen ajándékot nyert az Istentől, minő te vagy, nem veszhet el.

Földi élted alatt reménye voltál nemzetednek, oltalmazd meg most s tartsd meg az igaz hitben és a jó erkölcsökben a hon reményeit, a magyar ifjúságot. Korán megnyíló sírodba egykor a nemzet reményét tették le személyedben, tartsd fenn most s védelmezd az égből pártfogásod által a nemzet reményeit, a magyar ifjúságot, hogy követhesse erényeidet s ekképp az egyház és haza reményei megvalósuljanak benne.

Ti pedig, hazám ifjai! kik elé a szentéletű magyar királyfi nagy és magasztos példát adott, kövessétek az ő erényeit. Őrizzétek meg az ősi hitet, melyben Szent Imre élt s ragaszkodjatok azon egyházhoz, mely őt naggyá nevelte. Őrizzétek meg szívetek tisztaságát, tanuljatok engedelmeskedni Isten törvényének s míg egyrészt lelketek előtt folyton az égi haza lebegjen, szeressétek e földi hazát is, mely Szent István és Szent Imre hazája, melyet annyi erény tett dicsővé a múltban, s ha Szent Imre példáját követitek, erényeitek tesznek naggyá és boldoggá a jövőben.

Tiszteljétek szívetek igaz érzelmével a magyar ifjúság égi védőszentjét, Szent Imrét s tiszteleteteket erényeinek követése által mutassátok meg. Kérjétek őt, hogy Isten előtt buzgó imádsága által nyerje meg számotokra Isten kegyelmét, mely e földi életen át szerencsésen elvezessen Istenhez, ki egyedül képes vég nélkül boldogítani az emberi szívet mindörökké.

Amen.

Függelék

Szent Imre tisztelete a középkorban igen élénk volt hazánkban, ezt bizonyítják a róla szóló latin himnuszok, melyek a régi Breviariumokban és misekönyvekben voltak s máig fennmaradtak. Eme himnuszokat, mint Szent Imrére vonatkozó történelmi és kegyeleti emlékeket függelékül ide csatoljuk s egyszersmind magyar fordításban is közöljük. Mint költészeti művek ugyan egyszerűek és fogyatékosak, de mint a régi idők tiszteletreméltó maradványai nagyon becsesek. A középkori himnuszokat a tudós Dankó József prépostnak „Vetus Hymniarium Ecdesiasticum Hungariae”[19] című könyvében és részben Mátyás Flóriánnak „Historiae Hungaricae Fontes domestici”[20] című munkájában találjuk, kik azokat, az eredeti kéziratokból nagy gonddal másolták le s az ő közléseiket egybevetve adjuk azok latin szövegét.

Azután közöljük az Officium Rákoczianum című régi latin imádságos könyvben levő két himnuszt, végül pedig a jelenleg használatban levő latin és magyar egyházi éneket és a misekönyvből a Szent Imre ünnepére rendelt misét.

Himnuszok Szent Imréről (latinul)

I. rész: Középkori himnuszok[21]

I.

Plaude parens Pannonia

De tam felici filio:

Cuius virtute varia

Coelum repletur gaudio.

In te regum de germine

Dux Emericus oritur,

Ortus salutis semine

Deo cultore subditur.

Ab ipsa pueritia

Deum timere didicit,

Subtus pedum vestigia

Cuncta terrena subbiicit.

Conservans pudicitiam,

Vitae devitat maculam,

Domans cordis lasciviam

Spernit consortis copulam.

Trino Deo et simplici

Eiusque soli Filio

Cum Spiritu Paraclito

Et nunc et in perpetuum.

(gloria) Amen.

II.

Ave flos nobilium, sacrae stirpis virgula

Speculum sublimium, sanctitatis regula,

Salve spes humilium, sydus sine macula,

Lucerna fidelium, rubens mundi rosula,

Valle candens lilium, pigmentorum cellula,

Solamen flebilium, prece nobis sedula,

Fer Emerice premium, rebelle pericula.

Ascendentem miserae vallis ab exilio

Sursum ducit iubilans angelorum concio,

Contradicens daemonum confutatur legio,

Coelum scandit libere liber omni vitio.

Sic Emericus iungitur sanctorum consortio

Clara die coelitus haec miranda visio

Caesareae praesuli monstratur Eusebio.

Laetare Pannonia, mater et nutritia,

Cole cum laetitia tuae prolis gaudia.

Gaudens Alba-Regia de Emerici gloria,

Deo vota dulcia solve laude varia.

Jesu bone! proemia da de coeli curia

Populo praesentia colenti solemnia.

III.

Rubum flamma comprehendit,

Comprehensum non incendit

Divino miraculo:

Sic Emericum non offendit

Ardor carnis sed defendit

Deus a piaculo.

In Egypto vanitatis

Novus Joseph castitatis

Conservando lilium,

In se duplex tam aetatis

Quam carnalis voluptatis

Edomat incendium.

IV.

Legem Dei iugiter

Beatus Emericus

Nocte die meditans

Deo fit amicus.

Disciplinam Domini

Puer apprehendit,

Et mente coelestibus

Devotus intendit

Corpus negat subdere

Nocturno sopori,

Laudes vigil solvere

Curat Creatori.

Vanitatem respuens

Haeret veritati,

Falli docens homines

Datos vanitati.

In quadam basilica

Sanctus dat se pronum

Orans fusis lachrymis

Ante Dei thronum.

Mente tractat Domino

Quod et quale donum

Offerat; e coelis

Hunc audivit sonum:

Res grata virginitas;

Hanc da mihi donum.

Spreta coepit protinus

Spe posteritatis

Custodire titulum

Suae castitatis.

Puer igne coelici

Succensus amoris,

Mundi spernit gloriam

Pro spe melioris.

Diadema despicit

Labilis honoris

Coniugalem copulam

Contemnit uxoris.

Mente deo militat

Dux vocatur foris

O quam admirabile,

Quod passibus tutis

Pertransivit iuvenis

Viam iuventutis

Vitae vitat maculam:

Loquens veritatem,

Carnis vitat faculam

Per virginitatem.

Summi regius filius

Nostri regis natum

De se specialiter

Ostendens amatum.

Ne fallat malitia

Spiritum beatum:

De macula transtulit

Sed non maculatum,

Regno mutans stabili

Mobilem ducatum.

Ne vel leve sentiat

In vita reatum,

Vitae dedit iuvenis

Finem properatum.

In virtute Domini

Emericus laetatur,

Quia virgo virgini

Christo sociatur.

Hic innocens manibus

Et in corde mundus

Coeli iunctus civibus

Gaudet laetabundus

O norma iustitiae,

Limes aequitatis,

Decor innocentiae,

Luna puritatis,

Gemma pudicitiae,

Flos virginitatis,

Castrum castimoniae

Campus charitatis,

Regem cernens gloriae

Regno claritatis

In loco miseriae

Nobis collocatis

Affer donum gratiae

Gratis et ingratis.

Dulcis Dei spiritus

Cuius magistratu

Dux Emericus praeditus

Vitae coelibatu

Conservatus penitus

Exstat a reatu

Nos ure medullitus

Eius pro precatu

Coelique divinitus

Dites incolatu.

V.

Virum ligat pro peccatis

Papalis sententia

Quod lorica corpus cingat

Hac cum poenitentia:

Loca sacra lustret pergens

Per terrarum spatia,

Poenitenti vel sic parcat

Divina clementia.

Huic pro signo datur reo

Sui ferri fractio,

Quod concessa sit a Deo

Peccati remissio.

Currit aeger spiritalis

Causa medicaminis,

Ora rigat utriusque

Gemens unda luminis,

Fert in membris pondus ferri,

Mente massam criminis,

Passim quaerit nil invenit

Sperati solaminis.

Per Emerici confessoris

Sanctissima merita

Tam poenarum quam culparum

Huius laxantur debita.

VI.

In hac die laetitie

Mater plaudat ecclesia:

Sanctus Emericus hodie

Viam mutavit patriae.

Hic salutis semita

Vitae iuniorum,

Via morum inclita

Turbae seniorum.

Joseph fugit dominam

Crimen detestatus:

Iste suam feminam

Causa coelibatus.

Quasi David deicit

Funda philisteum,

Dum de carne perficit

Emericus trophaeum.

Res est mira penitus

Quod per vim virtutis

Superatur funditus

Ardor iuventutis.

VII.

Chorus coelestis agminis,

Coetus superni culminis,

Ad thronum summi Numinis,

Melos attollat carminis.

Cuius rivus dulcedinis,

Et decor pulchritudinis,

Dignis largitur

Donum beatitudinis.

Huius vigore gratiae,

Confessor stirpis regiae,

Aevo in pueritiae,

Cultum sequens malitiae.

Emericus dux catholicus

Regis et haeres unicus,

Miles Christi mirificus

In carne vixit coelicus.

Mundum contempsit labilem

Carnem subegit fragilem,

Daemonis et versatilem

Ensem subegit debilem.

Hoste sic victo triplici

Confessor virgo coelici:

Principis et uranici

Stola vestitur duplici.

Qua decoratus splendide,

Turbae amictus nitidae

Consors est sine macula

Agni per cuncta saecula.

Patri decus ingenito,

Gloria Unigenito,

Sit qui compar debito,

Sancto Spiritui paraclito. Amen.

VIII.

Stirps regalis proles regis:

Imitator verae legis:

Vera dedit gaudia:

Hic dilectus par est malis

In silvarum lignis qualis

Arbor non est alia.

Crevit puer Emericus

Summi regis fit amicus

A primis cunabulis.

Cedit hostis huic antiquus

Caro mundus inimicus,

In crucis signaculis.

Clangit tuba Gedeonis,

Silent magi pharaonis

Nec dant signum tertium.

Dum im psalmis decandantis

Vigil perstat et sanandis

Christi dat commercium.

Salutantur sancti fratres

Puer hic honorat patres

Pia post oracula.

Uni, unum, alii duo,

Terna terno, septem quarto

Diversa dans oscula.

Stupet pater haec cum videt,

Moestus vultu corde videt

Pium placat filium.

Pandit puer veritatem,

Fratris monstrat sanctitatem

Virginale lilium.

Hic Conrado anxiato

Et catenis colligato

Rupit ferri vincula.

Illustrata Pannonia

Signis multis cum gratia

Det laudes per saecula.

IX.

Laetabundus et canorus

Regi regum noster chorus

Agat hoc solemnium.

Et festivet confessoris

Intus voto voce foris

Diem natalitium.

Laus iucunda laus decora

Cum mens munda replet ora,

Redundat et actio.

Sed in triplo medullata

Festo digna Deo grata

Nostra fiat cantio.

Confessorem sic miremur

Ut in eo veneremur

Auctorem magnalium.

Huic potestas tribuatur,

A quo totum gratis datur

Illi ministerium.

Emericus stirpe regia

Sanctitateque praevia

Clarus fuit et inclitus,

Sed illustrat natalia

Praestantiore gloria

Praeclara Christi servitus.

Vanis prorsus abdicatis

Laboribus sanctitatis

Totum se supposuit.

Calcat culmen potestatis

Et cum visco voluptatis

Opum spinas respuit.

Ex nocturnis factis claret

Quod nec navis diem daret

Nec marceret otio

Ardor sanctus nocte crescit

Vero sole nox clarescit

Resonat psallentio.

Hoc in aetate parvula

Dat signorum initium,

Quod Dei servis oscula

Vertit in vaticinium.

Nam cuique tot oscula

Patre notante tribuit,

Quot annorum curricula

Carnis fluxum continuit.

Sed soli septenarium

Oscolorum dinumerat,

Quem dignum privilegio

Virginitatis fecerat.

Orans secum dum tractaret

Quo se Deo commendaret

Quod querit alloquio.

Locus totus choruscatur

Et coelesti reseratur

Totius obsequio.

Castitas, inquit, praeclara

Coelo digna mihi cara

Castitatem offeres.

Nunc coelestis puritatis

Sanctus ortus voluptatis

Mihi florem proferes.

Haec sanctorum angelorum

Habet contubernium,

Flos decoris et odoris

Habens privilegium.

Sed post mortem sanctum suum

Christus magis mirificat,

Cui mirandorum actuum

Potentiam multiplicat.

Emericus in victoria

Vere mortem absorbuit,

Cui signorum frequentia

Adduxit mors nec minuit.

In uno simul homine

Quatuor signa perpetrat,

Solvi reum a crimine

Precibus suis impetrat.

Mortis delet scripturam

Atque loricam diripit

Ferream ligaturam

Frangens captivum eripit.

A culpis atque poenis

Conradus liberatur,

Lorica cum catenis

Et carta dissipatur.

Emerice supplicantibus

Adesto suffragator

Et peccatorum nexibus

Obstrictis liberator

In hac valle miseriae

Nos respice gementes,

Tuae consortes gloriae

Nos effice gaudentes.

II. rész: Az „Officium Rákoczianum” himnuszai[22]

I.

Emerice castum lilium

Flos illibate Pannonum;

Qui puritatis vinculo,

Te liberasti saeculo,

Et intulisti floridis

Iustitiae areolis:

Me serva quoque liberum

Ab omni sorde scelerum,

Ne mentem meam inquinet,

Quodcunque Deo displicet.

II.

O luce pura purior

Lux alma puritatis!

Emerice sole pulchrior

Fulgore castitatis.

Tuos revise Pannonas

Ardore castitatis,

Doceque leges pristinas

Amare veritatis.

Tu primae gentis Phosphore

Ad coelites volasti,

Patriosque fines prospere

Virtutibus beasti.

Concede te precantibus

Dux alme castitatis,

Aeternae Regna mentibus

Spectare claritatis.

Paterna dum te gratia

Connubiis adornat,

Retundis haec fallacia,

Quae mundus omnis optat.

Inter pudicos cardines

Cupidinem cremasti,

Carnis premens libidines

Ad lilia evolasti.

Ne qua per artus serperet

Orcinianus hostis:

Floremque mentis carperet

Avernus ille hostis:

Flagris premis corpusculum,

Et vepribus coronas,

Ceu vere primo flosculum

Novo virore donas.

In flore flos prosterneris

Emerice caste, belle:

Qui labe nulla tingeris,

O pure coeli ocelle!

Ne vanitates haurias,

Subduceris procellis:

Preces tuorum exaudias,

Pacemque mitte coelis.

Virgo maritus, angelus,

Flos plene gratiarum

Coelo triumphans baiulus

O mille laurearum.

Nos sospitatos protege

A peste, fame bello.

Dextramque clemens porrige,

Ah! mortis in duello.

Tu qui supremo Numini

Vovisse castitatem,

Gaudes sacraeque Virgini

Dicasse puritatem:

Nos labe culpae liberos,

Serva tuos clientes

Adversus orci Cerberos,

Castas tuere mentes.

Fac inseramus floridis

Tecum poli viretis;

Florem sacrandum candidis

Perenne lilietis.

Amen.

III. rész: Újabbkori himnuszok[23]

I.

Nocta depulsa tua sol reducit

Pannonum terris, Emerice festa

Te polo natum colimus paternis

Sidus in oris.

Ne probam quando temerare mentem

Sensuum virus queat, impudicos

Impetus frangis, subigisque carnem

Providus ultor.

Sponsa non sponsum potuit morari:

Virgini suades pius, ut pudicum

Pectus ad Christum ferat, integrosque.

Promat amores.

Norma sis nobis, tepidisque divum

Obtine robur: tua sic renato

Nescia labis documenta vitae

Corde sequemur.

Summa laus patri genitoque Verbo

Et tibi compar utriusque Virtus

Fac tibi semper placeamus uni

Pectore casto. Amen.

II.

O sole clarior

Lux puritatis;

O nive pulchrior

Flos castitatis;

Nascentis patriae

Splendor eximie,

Emerice!

Sis dux clientibus,

Te inspectantibus,

Vitae Miraculum,

Et speculum.

Sponsus Angelicus

Intaminatus.

Quamvis sit lubricus

Hic vitae status.

Persuades Virgini.

Carnis cupidini

Ne pareret:

Miro connubio,

Ut rosa lilio,

Iuncta flosceret

Se vinceret.

Ne mentem laederet

Pestis impura,

Pudoris fieret

Neque iactura:

Frenum volantibus

Imponis sensibus

Cautus ultor:

Arcte corpusculum,

Ut vere flosculum,

Coronas vepribus,

Custodibus.

Cur, Flos, prosterneris

Primo virore?

Qui nullo carperis

Labri livore;

Ne mundi vanitas,

Offendat pravitas,

Innocentem:

Tu coelo dignior,

Stella illustrior,

Agno coniungeris,

Quem sequeris.

A himnuszok magyar fordítása[24]

I. rész: Középkori himnuszok

I.

Pannónia földje vigadj,

Mert oly boldog fia van,

Kinek erényén öröm kel

Az égnek lakóiban.

Királyoknak sarjadéka

Imre herceg tied,

Te nevelted s minden lépte

Csak az Istenhez siet.

Kiskorától folytonosan

Csak az Istent szerette

Szívében nem foglalt helyet

Földi gyönyör érzete.

Tisztaságát jól őrizte

S került mindent ami bűn

Szüzességét még a házas

Életben is óvta hűn.

Dicsőség az Istennek, ki

Egy a három személyben

Atya, Fiú és Szentlélek

Most és minden időben.

II.

Üdv neked nemes virág, szent törzsnek hajtása,

Fényes tükör, sugarad szentségnek szabálya.

Gyengék erős reménye, tiszta fényű csillag,

Hívők világossága, szűzi rózsaillat,

Völgyben feslő liliom, ékesség kincstára,

Sírók vigasztalása, kérésünk szavára

Imre! távoztasd ha mi lenne üdvünk kára.

E siralom völgyéből midőn kel az égbe

Angyaloknak serege viszi énekelve,

Démonoknak csoportja szégyenkezve hátrál.

Bűn nem lévén ő benne, égbe szabadon száll,

Imrét befogadja a szentek társasága,

E szent jelenést akkor fényes nappal látja

Caesarea főpapja Özséb és csudálja.

Örvendezz Pannónia, mert te voltál anyja,

Tiszteld őt és örömed legyen ily fiadban.

Örvendezzél Fejérvár Imre dicsőségén,

Adj hálát az Istennek, dicséneket zengvén.

Kegyes Jézus adj örök jutalmad az égben

Népednek, mely tisztel itt ezen ünnepségben.

III.

Mint az égő csipkebokor

Égvén nem hamvadt el egykor

Istennek csudájával:

Imre herceget nem sérti

A testi vágy, sőt megvédi

Isten őt a vétektől.

Hiúság Egyptomában,

Új Józsefként őrzi bátran

Tisztaság liliomát.

Önmagában mind korának,

Mind a test rossz hajlamának

Megfékezi a tüzet.

IV.

Szent Imre az által

Lőn Isten barátja,

Mert törvényét folyton

Szeme előtt látja;

Az Úr akaratján

Járt már mint kis gyermek,

Elméje csak égi

Gondolattal telt meg.

Fejét alig hajtá

Pihenő álomra,

Virrasztva az Isten

Dicséretét mondja.

Hiúságot megvetve

Az igazat tartja;

Csalódik ki magát

Hiúságnak adja.

Egykor a templomban

Istennek a trónja

Előtt imádkozik

Földre leborúlva.

Istennek mit adjon

Elméjében hányja

S az égből e szózat

Hallatszik hozzája:

A szüzesség kedves

Ezt add ajándékba;

És azonnal kész lett

Elhatározása,

Hogy szűzi életét

Istennek ajánlja.

Mint gyermek az égi

Szeretet tüzétől

Felgyulasztva lemond

Földi dicsőségről,

Néki nem kell itten

Mulandó korona

Házasság igáját

Tisztaságban hordja.

Isten elfoglalta

Az egész elméjét

És csodálatosan

Egész ifjú éltét

Szent ártatlanságban

Így élte keresztül.

Elkerüli a bűnt

Igazságot szólva,

Elkerüli a szennyt

Szüzességét óva.

A mi királyunknak

Fiát, hogy szerette,

Megmutatta a fő

Király egy szülötte:

Nehogy a csalárdság

Lelkét tőrbe ejtse

Felvette magához

Míg bűn nem volt benne.

Ifjú életének

Hamar szakadt vége,

Lelke az örökös

Hazába megtére.

Az Úrnak kegyelmén

Örvendezik Imre,

A szűz Krisztusnak jut

Szűzen közelébe.

Ártatlan a keze

És szívében tiszta,

Az égiek közé,

Örvend, hogy lett híva.

Igazság szabálya,

Egyenesség útja,

Ártatlanság dísze,

Tiszta élet holdja,

Szemérmesség gyöngye,

Szűzesség virága,

Tisztaság őrzője

Szeretetnek tára.

Fényhazában látod

Dicsőség királyát,

Nekünk, kik itt lakjuk

A nyomor tanyáját,

Hozd el szent malasztok

Drága ajándékát.

Istennek szent Lelke,

Kinek vezetése

Által Imre herceg

Lett a bűntől védve

S szűzi tisztaságban

Folyt le egész élte:

Az ő kérésére

Tisztítsd meg szívünket,

S az égi hazába

Vezess el majd minket.

V.

Egy bűnösre azt szabta ki

A pápa ítélete:

Bűnbánatúl, hogy a testét

Szíjövvel körülvegye,

S egész földön úgy menjen el

Sokféle szent helyekre,

Míg nem irgalmaz valahol

Néki Isten kegyelme.

S az legyen a jele majdan

Isten bocsánatának,

Ha testéről a bilincsek

Maguktól lehullnának.

Lelki gyógyszer keresésre

Szegény bűnös elindul,

Két szeméből bűnbánó könny

Bőségesen földre hull,

Lelkében a bűn súlyával

Testén vasbilincsekkel

Vigasztalást nem találhat

Bár sok helyen jár és kel.

Végezetül a hitvalló

Imrének nagy érdeme

Bűnétől s a büntetéstől

Néki fölmentést nyere.

VI.

Ezen örömnapon

Vigadjon az egyház,

Szent Imre e napon

Változtatott hazát.

Üdvösség pályáján,

Járt ifjú életében,

Erkölcs fényes útján

Haladt öregképpen.

József utálva bűnt

Kerülte asszonyát:

Ő, tisztaságot hűn

Tartva, hitestársát.

Parittyával Dávid

Filiszteust lesújt:

Imre a vágyait

Legyőzi éppen úgy.

Csodás dolog ebben

Azon erős erény,

Amely győz teljesen

Az ifjúság hevén.

VII.

Az égi seregek kara,

A mennyeiek csapata,

Hol Isten királyi széke,

Dalát ott előtte zengje.

Ő az édesség patakja,

Szépség díszét tőle kapja,

A méltóknak ő adja át

A boldogság ajándokát.

Kegyelmének hatásával

A hitvalló királyi sarj

Gyermekidejétől kezdve

Tisztaságát megőrizte.

Katolikus herceg Imre,

Királynak az örököse,

Krisztusnak csodás vitéze,

Mennyei volt földi élte.

Megvetette a világot,

Fékezte a testi vágyat;

Néki gonosz lélek kardja

Nem árt, mert azt eltiporja.

Hármas ellenség legyőzve

S a szűz hitvallónak bére,

Hogy az égnek a királya

Kettős dísszel felruházza.

Mellyel fényesen díszítve

S ragyogóan felövezve

Tisztán minden időkön át

Követi az égi Bárányt.

Dicsőség örök Atyának

S az ő egyszülött Fiának

S vigasztaló Szentléleknek,

Kit épp oly tisztelet illet.

VIII.

A királynak ifjú sarja,

Igaz törvényt híven tartva

Igaz örömet ada;

Olyan árbochoz hasonló

Milyen erdőkben magasló

Fák között nem volt soha.

Imre herceg növekedve

A legfőbb királynak híve

Lett már gyermekségitől.

Előtte az ősellenség,

Világ csábja a ledérség,

Kitér kereszt jelitől.

Cseng Gedeon harsonája,

Hallgat Fáraó papsága,

És nem ad jelt harmadszor:

Míg ő virraszt és énekel

Zsoltárokat, amelyekkel

Krisztushoz könyörögve szól.

Isten szolgáit üdvözli,

Az atyákat megtiszteli

Buzgó imádság után;

Egyet egyszer, mást meg kétszer,

Negyediket pedig hétszer

Köszönté megcsókolván.

Látva ezt elbámul atyja,

Szive örvend s komoly arca

Jámbor fiát kérdezi;

S ez megfejti köszöntését:

Hogy azon testvér szentségét

Liliomszál hirdeti.

Konrádnak, a gyötrődőnek,

Láncok között sinylődőnek,

Feloldja bilincseit…

Ily csodákkal híresülve

Istenének Pannon földje

Zengje hő dicséretit.

IX.

Zengjünk dalt, legyünk vidámak

S a királyok királyának

Tartsuk meg az ünnepet.

Szívvel, ajkkal ünnepeljünk

E napon, amelyen nekünk

Hitvallónk megszületett.

Örvendetes szép dicséret

Töltse el a mi elménket

S ajkunkról kiáradjon,

Hogy e hármas nagy ünnepen

Énekünk zengjen kedvesen

S hangozzék szép dallamon.

A hitvallót így csodáljuk,

Hogy ő benne fennen áldjuk,

Nagy dolgoknak szerzőjét:

A hatalmat neki adja,

Aki ingyen osztogatja,

Hű szolgálat kegyelmet.

Híres és dicső volt Imre,

Mint királyi törzs gyermeke,

Kora jámborságával;

S a származás fényessége

Még sokkal dicsőbbé leve

Krisztus szolgálatával.

Hiúságokról lemondva

Magát csupán arra adja,

Ami jó és ami szent.

Bár hatalom volt előtte,

Rajta nem fog gyönyör tőre

S megveté a kincseket.

Éjenkint is ébren marad,

Buzgalmára nincs elég nap,

S távol áll tétlenségtől.

Szent buzgalma még növekszik

És az éj mint a nap fénylik

S hangzik zsoltárénektől.

Már kis gyermekkorában

Csodás jelek kezdete,

Hogy üdvözlő csókjában

A jóslat megjelene,

Mivel annyi csókot adott

Mindegyik szerzetesnek,

Milyen hosszú ideje volt

Szűzi tiszta éltének.

Hétszer csókolta egyiket,

Aki méltó volt erre,

Akinek szűz tisztaságban

Folyt le egész élete.

Imádság közt töpreng azon,

Istennek föl mit ajánljon

S könyörg égi szózatért.

Fényben úszik az egész hely,

S hallatszik a szózat, amely

Tudatja azt, amit kért.

A szüzesség nagyon jeles,

Éghez méltó, nekem kedves,

Ajánld fel szüzességed;

Égi tisztaság virága,

A gyönyörnek szent forrása,

Ajándékúl hozzad ezt.

Ezen erény angyaloknak

Társaságát bírja,

Ékesség és jó illatnak

Virága van rajta.

Holta után az ő szentjét

Krisztus felmagasztalja,

Csodatettek végzésére

Tőle van nagy hatalma.

Valóban a halál fölött

Imre győzelmeskedett,

Mert csodáinak a száma

Azzal nem kevesbedett.

Egy emberben egyszerre is

Végez négyféle csodát,

Könyörgésével megszerzi

Bűnétől a feloldást.

Halálos írást letörli

S szétpattanik a szíja,

Vasbilincset összetörve,

Foglyát kiszabadítja.

Bűntől és a büntetéstől

Konrád így megmenekszik,

Midőn a szíj a láncokkal

S a papírral eltűnik.

Imre! légy a pártfogójuk,

Kik hozzád esdeklenek

És a bűnök láncaitól

Szabadítsd meg ezeket.

Tekints reánk, kik sóhajtunk

E siralom völgyében,

Hogy örvendve osztozkodjunk

Majdan dicsőségedben.

II. rész: Az „Officium Rákoczianum” himnuszai

I.

Imre! tiszta liliomszál!

Ékes virág Pannonoknál;

Tisztaságod volt a vérted,

Mely a bűntől jól megvédett

S vitt az igazság honába

Szép virágos udvarába:

Engemet is tarts megmentve

Mindentől, mi vétek lenne,

Elmémet ne háborítsa

Isten kedvét mi nem bírja.

II.

Tisztább vagy te a tiszta világnál,

Tisztaságnak éltető szép fénye!

Imre! szebb vagy magánál a napnál

Mert benned a tisztaság erénye.

Magyar népednél add, hogy lobogjon

Általad a szeretednek lángja,

Tanítsd meg, hogy vágya ott honoljon,

Hol igazságnak van a szabálya.

Ifjú népnek első fénysugara,

Felszálltál az égiek körébe,

S áldássá lőn néped új honára,

Erényeid boldogító bére.

Imádj értünk, hogy kik esdve kérnek,

Tisztaságnak áldott vezérfénye!

Országát az örök fényességnek

Lelkünk szeme általad szemlélje.

Mikor az atyai gondos jóság

Házas élet szent frigyére léptet,

Visszaveted azt mi mulandóság,

Miben a világ talál csak élvet.

Elhamvadt a kivánság tebenned,

Szemérmesség sarkain őrt álltál,

Megfékezted vágyait testednek,

Liliomok kertjébe zárkóztál.

Nehogy titkon férkőzzék tehozzád

Alvilágból származó ellenség

És letépje lelkednek virágát

Ő, akinek a hona sötétség:

Gyenge tested fékezed veréssel

S tövisekből fonsz koronát rája,

Mint a kis virágot kikelettel

Új erőnek védi fakadása.

Hervadó virágként ifjú korban

Elhunytál szép, tisztaságos Imre:

Rajtad vétek szennyének nincs foltja,

Te az égnek tiszta szemefénye!

Épségednek, hogy ne vallnád kárát,

Elvétettél e föld viharából,

Hallgasd meg a tieid imáját

S küldj békét az égiek honából.

Házas életben is szűzi angyal,

Szent malasztokkal teljes virágszál!

Ki az égbe jutván diadallal,

Homlokodon öröklő babér vár.

Éhség, háború-, ragálytól menten,

Tarts meg minket védelmünkre állván,

Nyújtsd ki felénk kezedet kegyesen

Majd halálunk küzdelmes óráján.

Te aki a legszentebb Istennek

Fogadtál örök szűz tiszta éltet

S örvendve a boldogságos Szűznek

Felajánltad tiszta szép erényed:

Minket is tarts a vétektől menten,

Kik oltalmadban bízva remélünk

És a pokol szörnyetege ellen

Védd meg tisztán lelkeinket, kérünk.

Add, hogy a nem hervadó virágot,

Mely ott nyílik fenn a magas égbe,

Veled mi is befűzhessük majd ott

Liliomok tiszta füzérébe.

Amen.

III. rész: Újabbkori himnuszok

I.

Éjet elhajtván a nap, újra megjő

Imre! Pannonföldre az ünnepséged.

Tisztelünk téged honi földön, fénylő

Égövi csillag.

Szenvedély, hogy kárt ne okozzon benned,

Gonddal a mérget kikerülve tested,

– A bűn érzések rohamát fékezve, –

Megzabolázod.

A jegyes nem tud vala eltérítni:

Sőt a jámbor szüzet is arra vetted,

Hozza Krisztushoz szűzi keblét s adja

Néki szerelmét.

Légy nekünk példánk s az erőt számunkra

Nyerd meg Istentől, hogy újult lélekkel

Nyomdokodban menve előttünk légyen

Bűntelen élted.

Az Atyának és vele a Fiúnak

És a Szentléleknek a fődicséret

Add nekünk, hogy kedved elérjük mindig

Tiszta szivünkkel.

II.[25]

Égből eredt világ,

Fényesb a napnál,

Fejlő tavasz-virág,

Tisztább a hónál,

Újult magyar haza

Nagyfényű csillaga,

Imre herceg!

Dicső erényeid

Tisztelve híveid

Hozzád fohászkodunk,

Légy gyámolunk!

Nagy szent, ki szűz maradsz,

Nős állapotban,

Mily hős erényt mutatsz

Gyarló korodban

Rábírtad a jegyest,

Hogy mit sugall a test,

Ne kövesse;

Mint rózsa s liliom,

Nem hervadó szirom

Rajtuk ha díszeleg,

Úgy éltetek.

Elmédet szenvedély

Hogy ne vakítsa,

S a jót mely benned él,

Ne károsítsa:

Érzékidet serény

Őrzés alá vevén,

Megzabolázod;

Félvén, ne testeden

A kéj erőt vegyen,

Tövisbe burkolád

Mint rózsafát.

Mért halsz el oly korán,

Kelő virágszál,

Ki bűnök ostromán

Sértetlen álltál?

Kártékony ingere

Hogy meg ne ejtene

A világnak:

Mint égi szende fényt,

Jézus fel égbe int,

E földről nyerni bért

Erényidért.

Ihlesd be szellemed

Hű lelkeinkbe,

Ültessed érdemid

Erkölcseinkbe:

Hogy égi kedv jelét,

A Szentlélek kegyét

Megnyerhessük:

Ki tiszta sziveket,

A jóra készeket,

Tölt el malasztival,

Áldásival.

Szent Imre herceg ünnepére rendelt mise

Introitus. Os iusti meditabitur sapientiam et lingua eius loquetur iudicium: lex Dei eius in corde ipsius. Noli aemulari in malignantibus: neque zelaveris facientes iniquitatem.

Introitus. Az igaz szája bölcsességet szól és nyelve igazat beszél: Isten törvénye az ő szívében. V. Ne bosszankodjál a gonosztevőkre, ne irigykedjél a hamisságot cselekvőkre.

Oratio. Deus, qui beatum Emericum, juvenili flore nitentem, in sanctorum tuorum consortium sublirnasti, praesta, quaesumus, ut quem Tibi fecisti esse devotum, ejus apud Te perpetuum sentiamus auxilium.

Könyörgés. Úr Isten! ki az ifjúság díszével tündöklő Szent Imrét szenteid sorába fölemelted; engedd, kérünk, hogy kit magadnak megszenteltél, annak Nálad szüntelen segítségét érezhessük.

Lectio libri Sapientiae. (4,7–18) Justus, si morte praeoccupatus fuerit, in refrigerio erit. Senectus enim venerabilis est, non diuturna, neque annorum numero computata. Cani enim sunt sensus hominis, et aetas senectutis vita immaculata. Placens Deo factus est dilectus, et vivens inter peccatores, translatus est. Raptus est, ne malitia mutaret intellectum ejus, aut ne fictio, deciperet animam illius, Fascinatio nugacitatis obscurat bona, et inconstantia concupisentiae transvertit sensum sine malitia. Consummatus in brevi explevit tempora multa; placita enim erat Deo anima illius, propter hoc properavit educere illum de medio iniquitatum. Populi autem videntes, et non intelligentes, nec ponentes in praecordiis talia, quoniam gratia Dei, et misericordia est in sanctos illius, et respectus in electos illius. Condemnat autem justus mortuus vivos impios et juventus celerius consummata longam vitam injusti. Videbunt enim finem sapientis et non intelligent, quid cogitaverit de illo Deus, et quare munierit illum Dominus.

Szentlecke a Bölcsesség könyvéből. (4,7–18) Az igaz, ha a haláltól hirtelen megelőztetik is, nyugodalomban leszen. Mert a tiszteletre méltó öregség nem a hosszú idővel jár, sem az esztendők számával; hanem az ember értelme az ősz haj, és az élemedett kor a hiba nélküli élet. Istennek tetszvén, kedvessé lett, és a bűnösök közt élvén, elvitetett. Elragadtatott, hogy a gonoszság el ne változtassa értelmét, vagy a tettetés meg ne csalja az ő lelkét. – Mert a hazudság szemfényvesztése meghomályosítja a jókat, és a kívánság állhatatlansága elfordítja a gonoszság nélküli elmét. Rövid időn vége lévén, sok időt töltött be; mert kedves volt Istennek az ő lelke: azért sietett őt kivinni a gonoszság közül. A népek pedig látták, és nem értették és szívökre nem vették az ilyeneket, hogy az Isten kegyelme és irgalmassága van az ő szentein, és tekintete választottain. – A megholt igaz pedig kárhoztatja a még élő istenteleneket és a hamarább végzett ifjúság a gonosznak hosszú életét. Látják ugyan a bölcsnek végét, de nem értik, mit rendelt felőle az Isten, és miért vette őt az Úr oltalmába.

Graduale. Justus ut palma florebit, sicut cedrus Libani multiplicabitur in domo Domini. V. Ad annuntiandum mane misericordiam tuam et veritatem tuam per noctem. Alleluja, alleluja. V. Beatus vir, qui suffert tentationem: quoniam cum probatus fuerit, accipiet coronam vitae. Alleluja.

Graduale. Az igaz, mint a pálmafa, virágzik, növekedni fog, mint a Libanon cédrusa, az Úr házában. V. Hogy reggel hirdesse irgalmasságodat és éjjel igazvoltodat: alleluja. V. Boldog férfiú, aki meggyőzi a kísértetet; mert állhatatossága bebizonyodván, elnyeri az életnek koronáját alleluja!

Sequentia sancti Evangelii secundum Lucam. (Lucae 12.) In illo tempore: Dixit Jesus discipulis suis: Sint lumbi vestri praecincti, et lucernae ardentes in manibus vestris, et vos similes hominibus expectantibus dominum suum, quando revertatur a nuptiis: ut cum venerit, et pulsaverit, confestim aperiant ei. Beati servi illi, quos cum venerit Dominus, invenerit viligantes: amen dico vobis, quod praecinget se, et faciet illos discumbere, et transiens ministrabit illis. Et si venerit in secunda vigilia, et si in tertia vigilia venerit, et ita invenerit, beati sunt servi illi. Hoc autera scitote, quoniam, si sciret paterfamilias, qua hora fur veniret, vigilaret utique, et non sineret perfodi domum suam. Et vos estote parati: quia qua hora non putatis, Filius hominis veniet.

A szent evangélium szakasza Lukács szerint. (12,35–41) Az időben: Monda Jézus tanítványainak: Legyenek felövezve ágyékaitok, és égő gyertyák kezeitekben, és ti hasonlók azon emberekhez, kik urukat várják, mikor visszatér a menyegzőből, hogy midőn megjön és zörget, azonnal megnyissák neki. Boldogok ama szolgák, kiket, midőn megjön az Úr, ébren talál; bizony mondom nektek, hogy felövezi magát, és azokat letelepíti, és oda menvén, szolgál nekik. És ha a második őrváltáskor jő, és ha a harmadik őrváltáskor jő, és úgy találja, boldogok ama szolgák. Azt pedig tudjátok meg, hogy ha tudná a családatya, mely órában fog jőni a tolvaj: bizonyára vigyázna és nem engedné házát megásatni. Ti is legyetek készen; mert amely órában nem vélitek, eljön az ember fia.

Offertorium. Veritas mea, et misericordia mea cum ipso: et in nomine meo exaltabitur cornu eius.

Offertorium. Az én valóságom és irgalmam vele lesz, és nevemben föl fog emelkedni szava.

Secreta. Oblatio quam tibi offerimus, Domine, nos purget ab omni crimine: quatenus per intercessionem sancti Emerici confessoris tui, cuius sacram recolimus festivitatem, ad coelestis patriae adsumamur haereditatem.

Secreta. Uram! tisztítson meg minket ez áldozat, melyet Neked bemutatunk, minden vétektől, hogy Szent Imre hitvallódnak, kinek szent ünnepét üljük, esedezése miatt, a mennyei haza örökségébe felfogadtassunk.

Communio. Beatus servus, quem cum venerit Dominus, invenerit vigilantem: amen dico vobis, super omnia bona sua constituet eum.

Communio. Boldog az a szolga, kit, mikor eljövend Ura, foglalatoskodva találand. Bizony mondom nektek, minden javai gondviselőjévé rendeli őt.

Postcommunio. Plebem tuam, Domine! a cunctis adversitatibus protege, ut beato Emerico, Confessore tuo, intercedente, et praesentis vitae devitemus pericula, et futurae mereamur gaudia sempiterna.

Postcommunio. Uram! óvd meg népedet minden viszontagságtól, hogy Szent Imre hitvallód esedezése miatt mind a jelen élet veszedelmeit kikerüljük, mind a jövő örökké tartó örömeire érdemesekké váljunk.

Ima Magyarország védőszentjeihez

Óh Szent István, ki koronádat az Ég Királynőjére, mint hazánk legfőbb Védasszonyára bíztad, tekints fiaid nyomorúságára és szenvedésére. Kérjed újból Máriát, a keresztények segítségét, emlékezzék nagy ínségünkről és sok veszedelmünkről és mutassa meg, hogy Magyarországnak Védőasszonya.

Óh legszerelmesebb Királynőnk, teljes méltatlanságunk tudatában bár, Hozzád kiáltunk, hogy segítségünkre légy.

Mutasd meg, Mária, mily hatalmas vagy Istennél ellenségeid megtörésében és Isten hűséges fiainak megmentésében az ideiglenes és örök veszedelmek elől, amelyek mindenünnen fenyegetik őket. Ajándékozd meg népedet összetartással, erősséggel és a hitben való állhatatossággal. Adj nekünk tökéletes bizalmat Isten irgalmába és a te anyai gondviselésedbe vetett rendíthetlen reménységet és igazi nagylelkű, Jézus isteni Szívéből merített szeretetet Isten és felebarátunk iránt. Eszközöld ki, hogy ne a gyűlölség, keserűség és harag fegyvereit használjuk elleneinkkel szemben, hanem szent zászlód alá sorakozzunk és hűséges bajnokai legyünk Királynő Asszonyunknak, aki alázatosságod és a három személyben egy Isten akaratába való tökéletes megadásod által magát a végtelen fölséget örök üdvünkre öledbe vonzád és nekünk az isteni Üdvözítőt szülted. Óh irgalmas, kegyes, óh édes Szűz Mária. Tégy méltókká minket a Te dicséretedre, adj nekünk erőt a Te ellenségeid ellen.

Óh Szent István király, Szent Adalbert, Szent Imre, Szent László, Szent Erzsébet, Szent Margit mindnyájan ti Magyarország Védőszentjei, imádkozzatok érettünk, mentsetek ki bennünket gonosz ellenségünk kezéből most és mindörökké. Amen. (300 napi búcsú. XIII. Leo 1894.)

1. Szent István királynak több gyermeke is volt, de kisded korukban a halál mind elragadta őket. Így találjuk ezt Hartvicus püspöknek Szent István királyról írt életrajzában, hol ezen szavakat olvassuk: „In filiorum obitu sensit imminere verbera quos is ipsis infantie gradibus insontes, qui dedit abstulit. De quorum morte mesticiam abortam genitor propter amorem filii superstitis sancte indolis pueri Henrici solatio compescuit”. Vita sancti Stephani regis cap XVII. Érdy kiadása.

2. Szent Imre születéshelyéül közönségesen Székesfehérvárt tartják. Balics, A kath. egyház története Magyarországban 1885. I. 160. l. Pray, Dissert. hist.-criticae. Posonii 1774. 43 lap.

3. Imre herceg igazi neve Henrik volt s a legrégibb kéziratok Heinricus és Henricus néven említik; később ezt Hemericus névvel helyettesítették. Imre király (1196–1205) okleveleiben Hemericus-nak írja magát; ebből vagyis inkább ennek rövidített Hemricus, Emricus alakjából származott a magyar Emreh s utóbb Imre elnevezés. Az erre vonatkozó adatok összegyűjtve Mátyás Flórián Mist. Hung. fontes domest. I. 234–236. l.

4. Hartvicus i. m. c. XVII. „Quem quasi iam unicum caro diligens affectu, precibus Christo cottidianis et eius genitrici virgini perpetue commendauit”.

5. A Szent Gellért életére vonatkozó adatokat dr. Karácsonyi Jánosnak, Szent Gellért csanádi püspök élete és művei, Budapest 1877. című alapos történelmi kritikával megírt munkájában találjuk. Nem érthetünk azonban a tudós szerzővel egyet, midőn azt állítja, hogy Szent Gellértet Magyarországba érkezésekor Mór pécsi püspök mutatta be Szent István királynak Székesfehérvárott, hanem inkább azt véljük, hogy Bonipert az első pécsi püspök volt ez, mivel Szent Imre legendájában azt olvassuk, hogy Mór pannonhalmi szerzetes csak akkor lett püspök, miután Imre herceg kitüntető üdvözlete felhívta reá Pannonhalmán a király figyelmét. Ha Szent Gellértnek Magyarországba érkezésekor már Mór volt volna a pécsi püspök, akkor a pannonhalmi jelenetnek még Imre herceg nyolc éves kora előtt kellett volna történnie, amit nehéz feltételezni, vagy pedig a legenda elbeszélésének hitelességét kell kétségbe vonni az időre nézve.

6. Szent Imre életéről egy latin legenda maradt reánk, melynek leghitelesebb szövegét s kritikai méltatását Mátyás Flórián adta ki „Historiae hungaricae fontes domestici” című munkájában. Pars I. Quinqueecclesiis 1881. E kiadást használjuk mi is e munka megírásánál. A legenda címe a következő: „De sancto Hemerico filio sancti Stephani regis Ungariae”; nyolc fejezetből áll, szerzője ismeretlen. Mátyás Flórián szerint Kálmán király uralkodása alatt íratott; a két utolsó fejezetet azonban, mely caesareai Özséb csodás látásáról és Konrád vezekléséről szól, valaki később, talán II. István vagy Béla idejében toldotta hozzá.

A legenda Szent Imrének az énekben és zenében való jártasságát bizonyítja a következő szavakkal: „in psalmis decantandis vigilabat”; a latin nyelvben való alapos kiképeztetését bizonyítják ezen szavak: „primo omni sciencia grammatice artis imbutus est”.

7. Történetíróink nagyobb része Szent Imre nejét II. Kresimir horvát király leányának tartja; így különösen Katona, Szalay, Szabó Károly. Némelyek azonban a Margit-legenda szavaira támaszkodva, görög császári hercegnőnek vélik; e nézetet különösen Horváth István védte századunk első felében a „Tudományos Gyüjtemény” XVIII. évf. I. füzetében. A lengyel swietokryzki évkönyv szerint pedig II. Meszko lengyel herceg leánya volt. Az első nézet azonban az akkori politikai szempontokat is figyelembe véve, sokkal valószínűbb.

8. A Szent Imre herceghez intézett atyai intelmek könyvéről többen azt vélték, hogy annak csupán eszmemenete Szent Istváné, a kidolgozás pedig Szent Gellért műve volna. Tekintetbe véve azonban azt, hogy Szent István maga is jól tudott latinul, továbbá, hogy ennek irálya éppen nem hasonlít Szent Gellért egyéb művéhez, manap általánosságban azt vélik, hogy nem csupán a gondolatmenetre, de a fogalmazás- és kidolgozásra nézve is Szent István műve az. Szent István előtt e munka megírásánál bölcs Leo, Konstantin, Vazul görög császárok példája lebegett, kik szintén mint írók szerepeltek. Szent István művének címe: „De institutione morum ad Emericum ducem”; tíz fejezetre oszlik s az egészet egy szép előszó – prológus – nyitja meg. Öt fejezet főképp vallási oktatásokat nyújt, öt pedig kormányzási utasításokat ad elő. A fejezetek címei: I. De observanda catholica fide. (A katolikus hit megtartásáról.) II. De continendo ecclesiastico statu. (Az egyház gondozásáról.) III. De impendendo honore pontificum. (A főpapokat megillető tiszteletről.) IV. De honore principum et militum. (A főemberek és vitézek megtiszteléséről.) V. De observacione iudicii et paciencie. (Az ítélet és türelem megtartásáról.) VI. De tencione hospitum et nutrimento. (A jövevények befogadása- és eltartásáról.) VII. De magnitudine consilii. (A helyes tanács nagy fontosságáról.) VIII. De execucione filiorum. (A fiúknak az elődök iránt való kegyeletéről.) IX. De observacione oracionis. (Az imádság elvégzéséről.) X. De pietate et misericordia ceterisque virtutibus. (A jámborságról, könyörületességről és egyéb erényekről.)

9. A Szent István életéről szóló varsói codex szerint Szent Imre csak nyolc napig betegeskedett: „Henricus dux VIII. diebus languit, nona vero die hora IX-a emisit spiritum”. (Hist. hung. fontes.) Halálozási napja szept. 2.

10. Külföldön az a téves hír is el volt terjedve Szent Imre haláláról, hogy vadászat alkalmával egy vadkan tépte szét. Így a hildesheimi Annales-ben a következő szavak vannak: „Henricus Stephani regis filius dux Ruizorum in venatione ab apro discissus periit flebiliter mortuus”. Ann. Hildesh. ad an. 1031. Pertz SS. III. 98. idézve M. Florianus i. m. 238. – Pauler Gyula, kitűnő történetírónk, szintén ezen állítást fogadja el, hogy Imrét vadászaton vadkan ölte meg. L. A magyar nemzet története az Árpádházi királyok alatt. Budapest, 1893. I. 97. l. Ez állítás azonban ellenkezik a régi magyar hagyományokkal s magyar kútfőkben nincs is annak nyoma sehol.

11. A Nemzeti Múzeumban levő codex, mely az 1527. évből származik, egy névtelen karthauzi szerzetes prédikációját tartalmazza. A címe: „Bodoghsagus zent Istwan kyralnak Innepeeröl”. Az eredetiből közölte Érdy. Pesten, 1854.

12. Az emlékkövet, melyet Domonkos állíttatott Szent Imre sírjára, az 1734-dik évben találták meg Székesfehérvárott. A darabokra tört kőnek feliratát a tudós Pray másolta le. A kődarabok összeállítása után olvasható felirat egész terjedelmében a következő:

REVEREN … PATR …. OMINICI PREPOSITI

HIC DIVI STEPHANI C….. A … SCITTIMA PROLES

DVX EMERICVS…… VR ESSE SATVS.

A feliratból az tűnik ki, hogy Domonkos prépost Szent Imre síremlékét megújíttatta.

Szent Imre ereklyéi közül egy darab Aachenben s egy darab Passauban van. Aachenbe N. Lajos királyunk küldött egy darabot az általa építtetett magyar kápolnába.

13. A Szent István életéről szóló varsói codex a következőket írja: „Uxor vero eius que inviolata cum ipso permansit VII. die in die dominica migrauit ad dominum. O gloriose virgines Christi, que virginitatem suam Christo in tantum dedicauerunt ut etiam in morte non separentur”.

14. Hartvicus krónikájának egy látszólagos történelmi ellenmondását kell fölemlítenünk. Hartvicus krónikája azt mondja, hogy a székesfehérvári Boldogasszony templom Szent István halálakor 1034. még nem volt felszentelve s csak a király halálakor szentelték fel hamar a főpapok, hogy őt oda temethessék. Ámde más helyen Hartvicus is, valamint a többi krónikák mind megerősítik azt, hogy Nagyasszony napját évenkint Székesfehérváron ünnepelte meg a király egész udvarával s olyankor nagy népsokaság gyülekezett oda az ünnepre. Szent Gellért is Magyarországba való érkezésekor Nagyasszony napján Székesfehérvárott prédikált; tehát kétségtelen, hogy a Boldogasszony templomát, melynek szépségét régi krónikáink s maga Hartvicus is nem győzik eléggé magasztalni, már régebben használták isteni-tiszteletre. Hartvicus szavai tehát csak úgy érthetők, hogy a templom ünnepélyes consecratioja nem volt meg még Szent István halálakor, mivel egyes részein, különösen a belső díszítéseken, éveken át dolgoztak s azt az aprólékos munkálatok teljes befejezésére halasztották. A templom egyszerű benedictíó-ja azonban már régen megtörtént s az isteni-tiszteletet rendesen végezték benne.

15. Fábián kancellár később bácsi püspök lett.

16. E szentté avatási ünnepség úgy látszik csak ünnepélyesebb formája volt a már egyszer megtörtént egyszerű canonisationak. Hogy mikor volt az első canonisatio, azt nagyon nehéz biztosan megállapítani. Sajátszerű, hogy a Breviarium (Pars Hung) mindjárt Szent Imre halála után való időre teszi azt a következő szavakkal: „Benedictus, Octavus dictus, sanctum Emericum una cum patre sancto Stephano in sanctorum catalogum retulit”. Eme VIII. Benedek (tulajdonképp IX-ik) 1033–1045. uralkodott.

17. In vetusti Breviarii anno 1424. Bibliothecae Budensis calendario sequentia festa habentur: II. Sept. Depositio S. Emerici Ducis Conf. Péterfi Sacra Concilia. Posonii 1741. pag. 34.

18. Pray, Dissertationes historico-criticae de sanctis Salomone rege et Emerico duce Hungariae. Posonii 1774 79. lap.

19. Vetus Hymniarium Ecclesiasticum Hungariae. Cura et impensis Josephi Dankó praepositi st. Martini de Posonio. Budapestini MDCCCXCIII. Arte chalcotypia in aedibus Franklinianis descriptum. pag. 228–255.

20. Quinque-Ecclesiis 1881. Pars prima 145–149.

21. A himnuszok szövegében a középkori helyesírást a könnyebb megérthetés céljából megváltoztattam. Azon verseket, melyek Dankó Hymniariumában a Breviarium beosztásának megfelelően vannak közölve, az értelmi összefüggés szerint csoportosítottam, miként ez részben már Mátyás Flórián említett művében is megvan.

22. Officium Rakoczianum. Budae MDCCC. pag. 247.

23. A Szent Imréről szóló újabb latin himnuszok közül csak kettőt mutatunk be. Az első a Szent Benedek-rendiek Breviariumábol való; szerzője Molnár Titus (†1857). A második a jelenleg használatos ének.

24. A Szent Imréről szóló középkori himnuszok verses magyar fordítása főképpen azok számára készült, kik a költeményeket eredetiben nem olvashatják, ezért a fordításban az eredeti szöveg gondolatmenetén kívül lehetőleg a versek külformájára is tekintettel voltam.

25. Jelenleg használatban levő magyar ének; 102. lapon közölt latin ének fordítása. Fordítóját nem ismerem.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Előszó

I. rész: Szent Imre herceg élete

I. Imre herceg születése; Henrik és Imre név; első neveltetése; Szent Gellért Imre nevelője lesz; Im

II. Imre herceg önsanyargatása; a veszprémi templomban töltött éjszaka; Imre herceg házassága; Istvá

III. Szent István a koronát Imre hercegnek készül átadni; Imre herceg váratlan halála

IV. Csodák Imre sírjánál; Imre herceg szentté avatása

V. Szent Imre tisztelete a középkorban; a Szent Imréről elnevezett helyek; Szent Imréről nevezett eg

II. rész: Szent Imre példája

I. Az ifjúkor helyes felhasználása

II. A hit, remény és szeretet

IlI. A tisztaság

IV. Az engedelmesség és az önmegtagadás

V. A szerénység és az alázatosság

VI. A hazaszeretet

Az ifjúkor veszélyei

Eszközök az erények megszerzésére

I. Az imádság és a munka

II. A szentségekhez való gyakori járulás

III. Szűz Mária tisztelete

Zárószó

Függelék

Himnuszok Szent Imréről (latinul)

I. rész: Középkori himnuszok

II. rész: Az „Officium Rákoczianum” himnuszai

III. rész: Újabbkori himnuszok

A himnuszok magyar fordítása

Szent Imre herceg ünnepére rendelt mise

Ima Magyarország védőszentjeihez

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20