Innen és túl

Versek az Isten-kereső emberről

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Innen és túl

Versek az Isten-kereső emberről

Vigilia könyvek

Alapította Possonyi László

1935

Sorozatszerkesztő

Lukács László

Dékány Endre és Rónay László

közreműködésével válogatta, szerkesztette és bevezetővel ellátta

Lukács László

A kísérő tanulmány

Sőtér István munkája

A borítón Borsos Miklós grafikája:

Jónás imája

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv három kiadásban jelent meg Budapesten, a Vigilia Kiadó gondozásában, az ISBN 963 02 3063 3 azonosítóval (1984-ben, 1990-ben és végül 2005-ben). Az elektronikus változat a Vigilia Kiadó engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Vigilia Kiadóé.

A könyvet Kreschka Károly vitte számítógépbe.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Előszó

Az Innen és Túl költészete

Áttekintés

Felemás érzések közt

Ha a kezem kinyújtom

Juhász Gyula: Béke

Pilinszky János: Találkozások

Rónay György: Jelenlét

Takáts Gyula: Ott vagy

Devecseri Gábor: Akárhogy is

Rákos Sándor: Üzenet

Képes Géza: Előszó

Horváth Elemér: Ahol Trakt aludt

Babits Mihály: Esti kérdés

Szabó Lőrinc: Materializmus

Takáts Gyula: Megnyitni azt is

Káldi János: Hogyan fejthetné meg

Sárközi György: Ész és szív

Kalász Márton: Mindenütt még ily falba ütközöm

Mezei András: Fogadalom

Szabó Lőrinc: Valami örök

Szabó Lőrinc: Misztikus hódolat

Kovács Gábor: Majd fúj a szél

Fáy Ferenc: Napraforgó

Veress Miklós: Szalmaszál

Szabó Magda: Valóban

Beney Zsuzsa: Sírfelirat

Hervay Gizella: Itt

Dsida Jenő: Az utcaseprő

Parancs János: Mégis

Pilinszky János: Elég

Takáts Gyula: A régi pálya

Babits Mihály: Ádáz kutyám

Határ Győző: Az Ő szent tenyerében

Vas István: Nemértett azonosulás

Pilinszky János: Metronóm

Orbán Ottó: Auld Lang Syne

Sárközi György: Az ismeretlen világ

Juhász Ferenc: Akinek szívére fújt az Isten

Illyés Gyula: Küzködöm…

Rónay György: Szerápion-legendák

Pilinszky János: Milyen felemás

Orbán Ottó: Félúton

Bárdosi Németh János: Kepék

Határ Győző: Jóisten

Takáts Gyula: Kimondani

Devecseri Gábor: Egry

Dsida Jenő: Templomablak

Arra születtem

Adamis Anna: Arra születtem

Falu Tamás: Tengernek születtem

Hervay Gizella: Leltár

József Attila: Levegőt!

Oravecz Imre: Eototo és aholi az embertestről

Weöres Sándor: Rongyszőnyeg

Bodosi György: Légy önmagad

Csanád Béla: Misztérium

Bella István: Az ég falára

Rákos Sándor: Áldozati tábla

Szabó Lőrinc: Álarc mögül

Szabó Lőrinc: Megint vas-korban

Bittei Lajos: A tűzmadár

Horváth Elemér: Halandó

Lesznai Anna: Szavaim anyja

Görgey Gábor: Imhol vagyok

Veress Miklós: Erdő a vadaknak

Határ Győző: Hűség

József Attila: Ne légy szeles …

Gulyás Pál: Búcsú az élettől

Tóth Árpád: Új tavaszig vagy a halálig

Fodor József: Próféta

Nagy László: Tájkép magammal

Bartalis János: A mezők áldása

Kassák Lajos: Ó élet

József Attila: Elégia

Rónay György: A tenger, a szél, a hajó

Sárközi György: Égi utazás

Káldi János: Rába-parti elégia

Takáts Gyula: Élővé zöldülő

Szécsi Margit: Fehér galambot

Szentmihályi Szabó Péter: Szerelmes vagyok

Dsida Jenő: Tekintet nélkül

Jékely Zoltán: A Missa pro pauperibus hallgatása közben

Kosztolányi Dezső: Halotti beszéd

Pilinszky János: Majd elnézem

Hiszek hitetlenül

Zelk Zoltán: Felelj, ha vagy!

Ady Endre: Az Isten-kereső lárma

Babits Mihály: Az elbocsátott vad

József Attila: A kutya

Szabó Lőrinc: A szelíd tanítvány

Tandori Dezső: 1976715/0-A kör össze akar zárulni, bárhogy

Szabó Lőrinc: Szédület

Tóth Árpád: Tetemrehívás

Kányádi Sándor: Isten sírján

Ady Endre: Imádság háború után

Illyés Gyula: Magamban

Fodor József: Várni és hinni

Fáy Ferenc: Rabság

Ady Endre: Hiszek hitetlenül Istenben

Illyés Gyula: Szívem

Habán Mihály: Átlényegülés

Weöres Sándor: Egysoros vers

Rózsa Endre: Kéretlen zsoltár

Illyés Gyula: Esti dal

Major Zala Lajos: Megmaradási ima

Szabó Lőrinc: A bazilikában zúg a harang

Kassák Lajos: A forrásnál

Kormos István: Mozsár

Bede Anna: A pusztában

Tandori Dezső: A damaszkuszi út

Utassy József: Fény a bilincsen

Orbán Ottó: A kocsis a bakon dünnyögi

Jánosy István: Hódolat ifjúkorom költőmesterének

Rába György: Viaskodás

Jékely Zoltán: Imádság

Szécsi Margit: Szép jelen, szép csillag

Sárközi György: Szépségek s fájdalmak anyasága

Berda József: Testvér! Imigyen szólok hozzád:

József Attila: Isten

Hazamegyek

Tóth Árpád: Csillag, óh messzi szerelem!

Áprily Lajos: Vándor

Lator László: Irgalom

Zelk Zoltán: Mert így igaz

Pilinszky János: Kérdés

Kassák Lajos: Keserű ital

Székely Magda: A hely

Kányádi Sándor: Egy zarándok naplójából

Berda József: Meditáció

Györe Imre: Fohász

Váci Mihály: Haza, Hozzád, hét hídon át

Devecseri Gábor: Hazamegyek I.

Falu Tamás: Út vége

Erdélyi József: Szeretet

Mezei András: Ott

Juhász Ferenc: Egy titkos csillag faggatása árva hajnalomban, amikor sírtam

Simándi Ágnes: Még akkor is

Simon István: Gyönyörű terhem

Juhász Ferenc: A sejtelem harangjai

Ratkó József: Ember, fa

Orbán Ottó: Hit

Vas István: Avilai Teréz intelmeiből

Szécsi Margit: Ima az imáért

Székely László: Az én imám

Békés Gellért: Panasz

Balázs Béla: Zsoltár és utóhang

Toldalagi Pál: Ez volna hát a szerelem?

Pilinszky János: Panasz

Nemes Nagy Ágnes: Kiáltva

Kassák Lajos: Fohász a csillagokhoz

Takáts Gyula: Ünnepek táján

Pálos Rozita: Éjféli könyörgés

Kondor Béla: Két fohász

Áprily Lajos: Lassú szárnyon

Dsida Jenő: Hálóing nélkül …

József Attila: Istenem

Ady Endre: Az Úr érkezése

Emberi világunk

Bátran szólhassak

Pilinszky János: Apokrif

Papp Lajos: Útkereszten

Sárközi György: Mindhalálig

Karinthy Frigyes: Előszó

Mezei András: Ráhallás

Szemlér Ferenc: Könyörgés szelídségért

Kormos István: Leltár

Weöres Sándor: Ars poetica

Sárközi György: Parancs

Zelk Zoltán: A fonákja? Nem! A színe!

Gömöri György: A végső dolgok

Kocsis László: Dunántúli nyugalmas beszéd

Babits Mihály: Jónás imája

Bárdosi Németh János: Síphang

Csanád Béla: Zsoltár

Ratkó József: Anyámat elrágta …

Babits Mihály: Cigány a siralomházban

Keresztury Dezső: Beszélgetés

Nádass József: Pokol és menny közt

Fodor András: Apostol

Mécs László: Pán nem öregszik

Somlyó Zoltán: Papok

Radnóti Miklós: Járkálj csak, halálraítélt

Berda József: Elmélkedés

Pilinszky János: Intelem

Kalász Márton: Kéregminták

Vas István: Rapszódia József Attiláról

Kányádi Sándor: Végül

Nagy Zoltán: Sírkőre

Kányádi Sándor: Rövid könyörgés kettétört hajón

Zelk Zoltán: Hagyaték

Szentgyörgyi Albert: Psalmus humanus

Szabadíts meg a gonosztól

Babits Mihály: Psychoanalysis christiana

Weöres Sándor: Vonj sugaradba

Mezei András: Teljes

Farkas Árpád: Sectio Caesarea

Fodor András: Antifóna

Benjámin László: Emléknél többek

Hajnal Anna: Bennem lakó …

Pilinszky János: Hommage à Isaac Newton

Rákos Sándor: Rezignált mondóka

Képes Géza: Ámen

Ady Endre: Jóság síró vágya

Puszta Sándor: Fohász

Fodor József: Mérlegen

Gergely Ágnes: Magdolna

Reményik Sándor: Istenarc

Ratkó József: Apám

Utassy József: Mindenség Déva-vára

Karinthy Frigyes: Méné, tekel …

Berda József: Vallomás

Szabó Lőrinc: Párbeszéd

Babits Mihály: Ne ily halált, ne ily harcot!

Illyés Gyula: Hódolat a szigeti Zrínyinek

Ady Endre: Krónikás ének 1918-ból

Jékely Zoltán: Zsoltár özönvíz után

Ady Endre: Ember az embertelenségben

Bartalis János: Ez olyan idő

Vargha Gyula: Új özönvíz

Bodosi György: Lejárt a világ

Zelk Zoltán: Mivégre

Babits Mihály: Vers a csirkeház mellől

Bárdosi Németh János: Újévre, 1943

Radnóti Miklós: Nyolcadik ecloga

Fodor András: Világ vége

Babits Mihály: Húsvét előtt

Bóka László: Intés

Lászlóffy Aladár: Férfiak

Jékely Zoltán: A csend jajszava

Kálnoky László: Sorsvonal

Rákos Sándor: Libera nos a malo!

Jékely Zoltán: Aki Szent György napján született

Hajnal Anna: Kegyelem

Radnóti Miklós: Gyökér

Sík Sándor: A fák, a szelíd óriások

Nemes Nagy Ágnes: Széndioxid

Fodor András: Kegyelem

Tamás Menyhért: Elölről kezdtem

Puszta Sándor: Donum

Zelk Zoltán: Kegyelem

Fodor József: Mind tisztábban …

Sinka István: Isten

Székely Magda: Súlytalanság

Rába György: Torzó

Rába György: Világjárás

Tamás Menyhért: Ma is

Sárközi György: Váltott lélekkel

Sík Sándor: Ments meg Uram!

Harsányi Lajos: Nem kötök békét

Parancs János: A hétköznapi ember

Csanád Béla: Ecce homo

József Attila: Nem emel föl

József Attila: Bukj föl az árból

Ady Endre: Egy kevésnyi jóságért

Simon Lajos: Istenem

Somlyó Zoltán: A szűk könyök uccán …

Toldalagi Pál: Gyötörj csak

Székely Magda: Zsoltár

Sinka István: Bűnre vágyó angyal

Vasadi Péter: A bűn

Puszta Sándor: Agonia humana

Simándi Ágnes: Visszatérni

Kalász Márton: A házba vissza

Puszta Sándor: Tékozló fiú

Mécs László: A tékozló fiú hazatér

Keresztury Dezső: Esti imádság

Zelk Zoltán: Idegen fájdalmak

Reményik Sándor: Ne ítélj

Pilinszky János: Egy életen keresztül

Illyés Gyula: Fiatalok, ti…

Berda József: Diákmisén

Szabó Lőrinc: Különbéke

Illyés Gyula: A gyerekekre

Szabó Lőrinc: Sokat tud az én kezem

Bárdosi Németh János: Apám

Példázatok a szeretetről

Pákolitz István: Gyökér

Rónay György: Verebek

Sík Sándor: Mosolygó gyermek

Zelk Zoltán: Mint kiscsibék

Hidas Antal: Emberek…

Sárközi György: Jaj annak, aki egyedül marad

Tóth Árpád: Lélektől lélekig

Csorba Győző: Jó lenne lassan

Csoóri Sándor: Emberek, ágak

Goór Imre: Szeretünk és marakodunk

Keresztury Dezső: Tanács

Képes Géza: Igen de

Rab Zsuzsa: Vaspántok

Kassák Lajos: Boldogság ára

Kacsó Sándor: Imádság

Bárdosi Németh János: Eszén és akaratán

Hervay Gizella: Levél helyett

Juhász Gyula: Anna örök

Tóth Árpád: Esti sugárkoszorú

Illyés Gyula: A tihanyi Templom-hegyen

József Attila: Flóra

Ady Endre: Őrizem a szemed

Babits Mihály: Lelkem kiszikkadt mezején

Kosztolányi Dezső: Februári óda

Vas István: Ljubomira

Benjámin László: Két évtized

Fodor András: Utazom éjjel

Radnóti Miklós: Hetedik ecloga

Radnóti Miklós: Levél a hitveshez

Képes Géza: Te vagy

Csoóri Sándor: Tükör-csapda

Bárdosi Németh János: Szorongó múzsa

Csoóri Sándor: Hogy ne legyen sötét

Képes Géza: Elég

Hajnal Anna: Ki vagyok én? …

Nagy László: Himnusz minden időben

Vas István: Óda a tegnapi asszonyokhoz

Garai Gábor: Artisták

Radnóti Miklós: Két karodban

Rónay György: Lábadozás

Rónay György: Kettős arckép

Illyés Gyula: Sebesültek

Parancs János: A szegénységről

Berda József: Ápolónő

Rákos Sándor: Kenyér

Csorba Győző: Élve már

Toldalagi Pál: A legjobbnak találom

Rab Zsuzsa: Csavargóének

Váci Mihály: Szelíden, mint a szél

Juhász Gyula: Imádság a gyűlölködőkért

Garai Gábor: Példázat a szeretetről

Sárközi György: A szeretet himnusza

Imádkozom: legyek vidám

Sárközi György: Homlokomon fehér csillag

Tóth Árpád: Isten oltó-kése

Rónay György: Feketerigó

Áprily Lajos: Imádkozom: legyek vidám

Pilinszky János: Címerem

Tamás Menyhért: Mondd

Falu Tamás: Holnap

Parancs János: Apokaliptikus délután

Nemes Nagy Ágnes: Hasonlat

Károlyi Amy: Anti-mennyország

Kassák Lajos: A magam kenyerén

Kalász Márton: Zsoltártöredékek

Radnóti Miklós: Nem tudhatom …

Illyés Gyula: Doleo, ergo sum

Berda József: Irgalmas szegénység

Áprily Lajos: Karácsony-est

Mezei András: Második fohász

Rónay György: Kút

Weöres Sándor: Zsoltár

Babits Mihály: Balázsolás

Berda József: Utószó egy műtéthez

Berde Mária: Irgalom

Rákos Sándor: Továbbélés

Kányádi Sándor: Egyszer majd szép lesz minden

Juhász Ferenc: Babonák napja, csütörtök: amikor a legnehezebb

Vihar Béla: Egy eretnek esti éneke

Csoóri Sándor: Hajnali elbeszélés

Kassák Lajos: Innen és túl a siratófalon

Füst Milán: Kántorböjt

Vihar Béla: Profán alázat tömjénfüstben

Szabó Lőrinc: Ima

Devecseri Gábor: A mulandóság cáfolatául

Somlyó Zoltán: Ima az emberért

Füst Milán: Magyar könyörgés

Devecseri Gábor: Imátlan ima

Bisztray Ádám: Harang

Szirmai Endre: Öröm

Berda József: Ujjongás

Ratkó József: Ősz

Nadányi Zoltán: Bocsáss meg

Radnóti Miklós: Sem emlék, sem varázslat

Falu Tamás: Esti ima

Dsida Jenő: Sírvers

Tóth Judit: A meglevőről

Beney Zsuzsa: Se nap…

Pilinszky János: Ahogyan csak

Emberré lett

Világ báránya

Gyurkovics Tibor: Próba

Kassák Lajos: Kegyetlen szépség

Képes Géza: A téli fasor királyvárása

Jékely Zoltán: Angyalfia

Gulyás Pál: Az evangélium elé

Csanádi Imre: Kikeleti kanta

Ady Endre: Krisztus-kereszt az erdőn

Juhász Gyula: A tápai krisztus

Szedő Dénes: Hartyáni feszület

Vas István: A Béke-téri Krisztus

Dsida Jenő: Krisztus

Ágh István: Mezei krisztus

Benjámin László: Krisztus a piacon

Hidas Antal: Örökké egyszemélyű

Kalász Márton: Világ báránya

Bárdosi Németh János: Olajfák hegyén

Beney Zsuzsa: Nagypéntek

Pilinszky János: Négysoros

Puszta Sándor: Triptichon

Tűz Tamás: Keresztút

Sík Sándor: A keresztúton

Sík Sándor: XI. Stáció

Fáy Ferenc: Keresztút

Keresztury Dezső: Változatok az Ember Fiáról

Ady Endre: A nagy Hitető

Rónay György: A hét első napján, amikor még sötét volt

Kovács István: Feltámadás

Kunszery Gyula: Húsvéti fák

Harsányi Lajos: Húsvéthajnali varázs

Görgey Gábor: Epiphania

Mezei András: Példa

Babits Mihály: Eucharistia

Juhász Gyula: Az utolsó vacsora

Görgey Gábor: Egy vacsora anatómiája

Szép Ernő: Jézus Krisztus

Mindig új utakon

Vasadi Péter: Völgykeresők

Csanád Béla: Pieta

Rónay György: Mária éneke

Tótfalusy István: Az angyali üdvözlet

Rónay György: Annunciáció

Csanádi Imre: Mária és Erzsébet

Garai Gábor: Betlehemi pásztor fohásza a vajúdó Máriához

Reményik Sándor: József, az ács, Istennel beszél

Weöres Sándor: Mária siralma

Hervay Gizella: Pieta

Petröczi Éva: Patrona Hungariae

Takáts Gyula: A sümegi csodatevő Máriához

Ady Endre: A pócsi Mária

Váci Mihály: Ave Mária

Stetka Éva: Ha…

Major Zala Lajos: Ima ablaknyitáskor

Rezek Román: Egyszerű szonett Szűz Máriához

Ágoston Julián: Tavaszi könyörgés

Weöres Sándor: Mária mennybevétele

Kassák Lajos: Mária így szól a gonosz férfiakért

Vas István: Aki éjszaka ment Jézushoz

Pákolitz István: Péter

Vas István: Via Appia

Vasadi Péter: Szavak és énekek

Görgey Gábor: Tamás

Hunyady István: Lázár védőbeszéde

Vasadi Péter: János fejevétele

Vajda Endre: Pál igéjére

Keresztes Ágnes: Magdolna ül a kútnál

Pákolitz István: Magdolna

Csoóri Sándor: Paraszt ikon

Tűz Tamás: Mózes

Csanádi Imre: Dániel

Berda József: Szent Sebestyén százados

Városi István: Ágoston

Horváth Elemér: Benedek

Harsányi Lajos: Szent Miklós

Tűz Tamás: Szent István

Csanádi Imre: László király

Szárnyas oltár

Keresztury Dezső: Várakozva

Csanádi Imre: Egy hajdani templomra

Kányádi Sándor: Folytonosság

Takáts Gyula: Értelmét szólva

Rónay György: Katedrális

Károlyi Amy: Szárnyas oltár

Galambosi László: Templom

Juhász Ferenc: Templom Bulgáriában

Jékely Zoltán: Pogány imaszándék

Fodor András: San Miniato al Monte

Jékely Zoltán: Emléksorok a milánói dóm falára

Képes Géza: Kápolna az Adria partján

Illyés Gyula: A reformáció genfi emlékműve előtt

Berda József: Vespera Esztergomban

Keresztury Dezső: Kotlós templomok

Csoóri Sándor: Ünnepek után

Jékely Zoltán: A hetedik nap

Csanádi Imre: Quo vadis?

Kacsó Sándor: Advent a lágerben

Rónay György: Betlehem

Papp Lajos: Nyughelykeresők

Ady Endre: Karácsony

Juhász Gyula: Betlehemes ének

Juhász Gyula: Karácsonyi ének

Babits Mihály: Csillag után

Babits Mihály: Karácsonyi ének

Ady Endre: Kis, karácsonyi ének

Bálint György: Karácsony előtti vers

Falu Tamás: Karácsonyeste

Nagy Gáspár: Hótalan a hegyek inge

Bari Károly: Karácsony

Nagy László: A karácsonyfás ember

Szirmai Endre: Karácsony

Váci Mihály: Betlehemes

József Attila: Betlehemi királyok

Tótfalusy István: Karácsonyi leoninusok

Görgey Gábor: Falusi karácsony

Szabó Magda: Karácsony

Falu Tamás: Karácsonyi ének

Simon István: Gyerekkori karácsonyeste

Toldalagi Pál: Gyermekkoromban volt ilyen

Gyurkovics Tibor: Karácsony

Juhász Gyula: Utolsó imádság

Keresztury Dezső: Karácsony, újesztendő

Karinthy Frigyes: Az Ige így született

Lakatos István: Karácsony

Radnóti Miklós: Lapszéli jegyzet Lukácshoz

Puszta Sándor: Bennünk fénylő csillag

Bódás János: A karácsonyi Jézushoz

Dsida Jenő: Nagycsütörtök

Simon István: Húsvéti körmenet

Ady Endre: A szép Husvét

Kassák Lajos: Úrnapja

Kunszery Gyula: Pünkösd

Fodor András: Pünkösd

Falu Tamás: Halottak napja

Az öröklét küszöbén

Közel a parthoz

Pilinszky János: Fokról–fokra

Weöres Sándor: Talizmán

Mécs László: Rózsafabot

Sík Sándor: Hetven felé

Áprily Lajos: Kérés az öregséghez

Csorba Győző: Alkonyodó

Rónay György: Öregkor

Juhász Gyula: Szimpozion

Ady Endre: Szelíd, esti imádság

Sík Sándor: Őszi fecske

Keresztury Dezső: Vénen is!

Füst Milán: Öregség

Illyés Gyula: Isten vén malmai

Vas István: Gyertyaszentelői elégia

Csoóri Sándor: Verssel vigasztal valaki

Takáts Gyula: Körmén vacog

Jankovich Ferenc: Szomjam

Orbán Ottó: Utóirat a szenvedéshez

Áprily Lajos: A csavargó a halálra gondol

Horváth Elemér: Ezen a sötét …

Babits Mihály: Ősz és tavasz között

Ágoston Julián: Főhajtás

Dsida Jenő: Az utolsó Miatyánk

Babits Mihály: Miatyánk

Sík Sándor: A néma Miatyánk

Zelk Zoltán: Három sor

Nagy Zoltán: Ha visszanézek

Kosztolányi Dezső: A vad kovács

Harsányi Lajos: Fegyverletétel

Jékely Zoltán: Utolsó imádság

Illyés Gyula: Csontvázam keresztjén

Áprily Lajos: Így kellett volna

Stetka Éva: Mert váltságunkhoz …

Sinka István: Végy karjaidra, idő

Takáts Gyula: A látványon túl

Csorba Győző: Kis himnusz

Nagy Zoltán: A bölcsesség dala

Csuka Zoltán: Könyörgés bölcs halálért

Dékány Endre: Az élet peremén

Rónay György: A megfáradt Odysseus

Szilágyi Domokos: Határok

Weöres Sándor: Öröklét

Rónay György: Ingemiscit et parturit

Karinthy Gábor: Végítélet

Jékely Zoltán: Gyászvers egy messzi légikatasztrófa hírére

Radnóti Miklós: Talán…

Hajnal Gábor: Téli temetés

Szécsi Margit: Engesztelő

Nemes Nagy Ágnes: A csak-jó

Tűz Tamás: Halottnézőben

Pilinszky János: Harmadnapon

Vas István: Húsvéti ének a testről

Vasadi Péter: Panasz

Dsida Jenő: Húsvéti ének az üres sziklasír mellett

Görgey Gábor: Még ma

Csukás István: Rekviem g-mollban

Radnóti Miklós: Erőltetett menet

Sárközi György: A halott katona

Székely Magda: Ítélet

Váci Mihály: Mondd, kedvesem, milyen a tenger?

Nemes Nagy Ágnes: A tárgy fölött

Toldalagi Pál: Eretnekségeim

Pilinszky János: Bár színem fekete

Pilinszky János: Mielőtt

Pilinszky János: Egyenes labirintus

Tiszta fényben

Kosztolányi Dezső: Szeptemberi áhitat

Hajnal Gábor: Egycsapásra

Horváth Elemér: Korai utazás

Bodosi György: Origo

Szilágyi Domokos: Ragyogj

Füst Milán: Az igaz bíróhoz!

Sinka István: A fénynek átragyogni …

Galambosi László: Kívánság

Fáy Ferenc: Kánikula

Kocsis László: Isten fényrendet kaszál

Puszta Sándor: Verőfény naplementi

Székely Magda: A fény

Kassák Lajos: Esti meditáció

Nagy László: Tűz

Bella István: Estkáva

Gergely Ágnes: Fohász lámpaoltás előtt

Rába György: Hol volt

Kalász Márton: Arcom vagy

Gulyás Pál: Ez itt a tér

Vasadi Péter: Új hajnal

Jankovich Ferenc: A messzi fények

Csuka Zoltán: Balzsam

Devecseri Gábor: Nem úgy van ám!

Szécsi Margit: Szertartás délen

Utassy József: Tengerlátó

Makay Ida: Hitetlen ima

Szabó Lőrinc: Fény

Bódás János: Füst és fény

Békés Gellért: Supernova

Mécs László: Meteor

Tóth Árpád: A hold leckéje

Babits Mihály: Isten gyertyája

Reményik Sándor: Zöld csillagok

Weöres Sándor: Ének a határtalanról

Király László: A madarak repülése

Weöres Sándor: Az idők folyama

Mindenért hála

Áprily Lajos: Menedék

Zelk Zoltán: Tegnap

Sík Sándor: Mint a Mátra

József Attila: Isten

Pilinszky János: Az ember itt

Parancs János: A látogatóhoz

Weöres Sándor: Ima

Fazekas Lajos: Énekkel szeretlek

Rab Zsuzsa: Miatyánk

Lesznai Anna: Miatyánk

Vas István: A Teremtőhöz

Szabó Lőrinc: Ünnep

Kosztolányi Dezső: Hajnali részegség

Puszta Sándor: Fölajánlás

Túrmezei Erzsébet: Ha nem teszek semmit sem

Keresztury Dezső: Sokszor

Lator László: Váratlan kegyelem

Gát István: Maradj velem

Mentes Mihály: Ó jó vagy, Uram …

Berda József: Csobánka

Fodor József: Erdők

Fodor András: Zsoltár

József Attila: Csöndes estéli zsoltár

Babits Mihály: Zsoltár gyermekhangra

Babits Mihály: Zsoltár férfihangra

Tompa László: Leszámolás elveszett napokkal

Károlyi Amy: Hit

Csorba Győző: A prédikátor könyve

Bede Anna: Csak a földön vannak csodák

Csoóri Sándor: Rejtsétek el a csodát

Jékely Zoltán: Csillagnézés

Csukás István: Mikor a költők

Nagy Gáspár: Te Deum

Nagy Méda: Még a porba rótt lépés is …

Garai Gábor: „Én lelkem mire csüggedsz el”

Sík Sándor: Te Deum

Füst Milán: Zsoltár

Major Zala Lajos: A megigazulás imája

Határ Győző: Minden-reggeli áldás

Bartalis János: Mondd el …

Áprily Lajos: Útravaló

Rónay György: Ajánlás

Pilinszky János: Minden lélekzetvétel

Betűrendes név- és címjegyzék

Előszó

E kötetben századunk magyar költői szólalnak meg: a modern gondolkodás- és kifejezésmód megteremtőitől, Adytól és a nyugatosoktól kezdve kortársainkig.

Témájuk: az ember és világa – mindaz, ami nélkül nem lehet emberül élni, akár megtalálható e látható világon, akár kívülesik rajta.

A modern ember vall e költeményekben: aki magabiztosan önálló, de vívódva töpreng; aki istentagadó és istenkereső egyszerre; aki nagyszerű teljesítményeket mondhat magáénak és iszonyatos kudarcokat is; aki fenn áll a kozmikus fejlődés csúcsán és porszemként tűnik el a mindenségben. Ha azonban a versek mélyére nézünk, akkor az ember örök kérdései, mindig újra visszatérő élményei, a korábbiakat folytató fölfedezései tárulnak elénk.

Ma sem hagyja nyugodni az embert az, hogy mi ad értelmet az életének. Erre minden egyes életnek újra választ kell adnia, egyes szám első személyben: miért élek? mi a küldetésem a világon? hogyan és kinek számolok el vele?

Ma sem élhet egyedül az ember. A szeretet vágya, beteljesülésének öröme és hiányának fájdalma végigkíséri az életét. Természetesen kivirágzik az életünkben, mégis: aligha kaphatnánk ennél nagyszerűbb és nehezebb feladatot.

Az élet távlatai és csalódásai újrakezdésre sarkallnak minden új nemzedéket. Embernek lenni ma is, mint mindig: nagyszerű lehetőség, de egyben egész valónkat megerőltető feladat is. Az emberré válás folyamata évmilliók óta tart, minden újszülöttel mégis újra kezdődik. Mindenkinek újra meg újra választania kell jó és rossz között, s csak kitartó erőfeszítéssel, a rendhez mindig újra visszatérve bonthatja ki saját egyéniségét. Jó és rossz harcában mégis végül a jó bizonyul erősebbnek: a rosszból makacsul-hősiesen keressük a kiutat, próbáljuk újraépíteni az elpusztított rendet, s tékozló fiúként visszatalálni elhagyott otthonunkba.

A boldogságkereső ember nemcsak örömökkel, hanem szorongásokkal és csalódásokkal, veszteségekkel és hiányokkal is találkozik útja során. S akárhányszor kerül is ki győztesen a szenvedéssel vívott harcából, előbb-utóbb szembe kell néznie a halállal: szeretteinek, s végül önmagának pusztulásával.

Különös élettérben mozgunk. Otthonunk, s mégsem elég otthonos: örök honvágy hajtana hazafelé. Meghúzódunk biztonságos fészekmelegében, pedig előbb-utóbb elsodorja a pusztulás. Tágas nagyvilág, mégis végül úgy érezzük: börtönzárkaként csukódik ránk.

Világunk ablakai azonban a végtelenre nyílnak. Arra a Végsőre és Teljesre, amitől végülis otthonossá, tágassá és biztonságossá válhat ez a világ. De ami „odaát” van, a világunkon túl, az nem hely, állapot vagy eszme: nem határolja körül semmilyen emberi elképzelés vagy fogalom. Személy: megszólíthatjuk, bizalmasan, akár tegezve, bár senkit sem érzünk hatalmasabbnak nála. Van, aki a nevét se tudja, vagy ha sejti is, szemérmesen elhallgatja. Van, aki Gazdának, Úrnak, Istennek szólítja. A legtávolabb van a világunktól s a legközelebb hozzá. Elhanyagolhatóan lényegtelennek, szinte nemlétezőnek látszik, mégis körülötte forog az életünk: nem lehet se kisemmizni, se kisajátítani. Neki tartozunk számadással, hozzá könyörgünk bocsánatért. Tőle tanuljuk a szeretetet és vele keressük a boldogságot. Neki köszönhetjük létünket és benne reménykedünk halálunkban. Nyugtalanul tapogatózik az, akinek az életéből hiányzik, s felgyulladt vággyal keresi tovább, aki rátalált.

Az istenkeresés mégsem marad ilyen tétova találgatás, ahogyan távoli égitestekről gyűjtjük össze hiányos ismereteinket. Megjelent köztünk egy ember, aki Atyjának nevezte őt, s ennek az Atyának fiaként élt a földön. Halála után is folytatódó jelenléte fenekestül felforgatta emberi elképzeléseinket. Ami eddig távolinak és sejtelmesnek, így fenségesnek is látszott, az most szívünket melengetően és bátorítóan, de egyben (vallásos érzéseinket is!) botránkoztatóan közelbe került.

Eddig úgy látszhatott: mi keressük őt – most kiderül: ő sohase veszített el minket, hisz belőle vagyunk, hozzá tartozunk, feléje tartunk. Az Emberfia nem egyszerűen kortársai vagy az utókor számára jelentős: születésével és halálával átalakult az ember.

Életünk véget ér a halállal. Jézus életműve azonban halálával kezdődött el igazán. Azzal, amit halálában tett, pontosabban: azzal, ami halálában vele történt. Az Atyának addig rejtőzködő háttérszeretete áttör a halálon és feltámasztja őt, olyan életre és boldogságra, amelynek nincsen se híja, se korlátja.

Jézus nem maradt egyedül. Az egyház magáénak vallja jelenlétét, mintázza életét, emlékezik rá templomaival és ünnepeivel. A Feltámadott élete azonban túlnő az egyház körén: minden embernek esélyt ad életének túlvilági beteljesülésére, arra az isteni beavatkozásra, amely Krisztust magához emelte Isten szeretetébe.

*

„Minden csak hasonlat” – szoktuk idézni Goethét. Minden, vagyis mindaz, ami része világunknak: véges, de nem lezárt. Túlmutat önmagán egy végső, határtalan és tökéletes, személyes egység felé. A költészet ezt az eredendő és végső egységet szóra bírhatja a mérhető világ jelzésein és jelentésein át. Ilyen versekből állítottuk össze ezt a kötetet. Némelyikük „csak” a költői szó varázserejével idézi föl az emberi és az emberen túli világ valóságát. Másrészük találkozik a megtestesült Szóval, a művészi intuíciót kiegészítve a hit látásával. A versek egy része sejtés: a látvány közvetlen élménye az élesebben körvonalazott, de nem egyetlen síkja a képnek – mögötte felködlik valami a látványon, a végesen túlról. Más részük látomás: a látvány élménye csak elindulás; a néző szem a végtelenre állítódik élesre, s arról rajzol képet – amennyire végeshez szokott szemünk körülrajzolhatja a végtelent. Ahány vers, annyiféle változata sejtésnek és látomásnak. De mindegyikük egyetlen közös fölfedezést erősít meg: világunk, minden nyomorúsága ellenére is szép, mert emberi és emberibbé tehető. Szép és emberi, mert istenien, személyes szeretettel gondolták el, s erre a boldogságra meghívást kaptunk mindnyájan.

Küzdelmes versek sorakoznak egymás után: harcolnak az igazságot megragadni képes költői szóval, és harcolnak a végtelennel, amely túlesik világunkon, de létföltétele annak.

Ezért alázatosak is ezek a versek. Áhítatos tisztelettel keresik, szólongatják azt, akit megszólítanak. Egy részük az emberi életben fedezi föl, hogy a valóság túlnyúlik önmagán, s a Titokba torkollik bele. Más részük a testté lett Szóval találkozva éli át, hogy a végtelen titok jelen van közöttünk, s mi egyszerűen, meghitten, embermódra érintkezhetünk vele.

Különös paradoxon: e versek túlmutatnak világunkon, éppen ezért hatolnak olyan mélyen belénk. Humánus versek, a szónak emberi és emberfölötti, immanens és transzcendens értelmében. Föltárul bennük a mindenség benső és rejtett értelme, éppen azáltal, hogy a mindenségen át elérnek Ahhoz is, aki azt körülveszi – a magzaton át az Anyaméhig.

S végül: mind magyarok, a szónak nyelvi és szívbéli értelmében egyaránt. Magyarul születtek meg, akár határainkon belül élnek íróik, akár azokon túl, a szomszédos államokban vagy messzi idegenbe szakadva. Egy nyelvet beszélünk, egy nyelven gondolkozunk velük, s így anyanyelvünkön ízlelhetjük mindazt, ami szavukban testet ölt.

*

Egyéni élményvilága szerint ki-ki bizonyára más-más témakört érez közelebb magához. Egy-egy költő neve is gyakrabban szerepel az egyik ciklusban, mint a másikban. Az egyes ciklusok jelezte élmények mégis átnyílnak egymásba. Földi világunk égi gravitációja lassú, alig észrevehető, mégis föltartóztathatatlan mozgással hajt bennünket a földtől az égig, „mindig előre, mindig fölfelé”.

Itt mondunk hálás köszönetet mindazoknak, elsősorban rendtársaimnak, akik tanácsaikkal, ötleteikkel, kedvenc verseikkel segítettek e kötet anyagának összeállításában. Amikor egyre újabb verseket tettünk hozzá a gyűjteményhez, mindnyájunkat megérintett ez a világméretű égi vonzás. Azzal a bizalommal adjuk kézbe a válogatást, hogy a versek írói és olvasói egyaránt e vonzásban élnek, s haladnak előre, Newman szavával „ex umbris et imaginibus in veritatem”, „árnyakból és képekből az igazságba”.

Lukács László

Az Innen és Túl költészete

Innen és Túl témái a költészet valamennyi műfajában szerteágaznak, és a legszemélyesebb lírától, a mégoly személyes gondolati költészeten át, az objektív lírai magatartásig, ezek a kérdések képezik az általános költészet magját. Lehetetlen, hogy egy költőben fel ne merüljenek a lét-nemlét kérdései, hisz a nem-költő is minduntalan szembekerül velük. Innen és Túl, hit és hitetlenség, Isten és Anyag, és a lélek örök szorongása valami sejtelemtől: mindez kiküszöbölhetetlen az igazi költészetből. Századunk első nemzedékeinek életművében külön ciklusokat formálnak az Isten-versek, és ezek közül is a legnagyobb és legérettebb művek Adynál és József Attilánál. Pedig mennyire különbözik kettejük Isten-élménye; Adyé bibliai és zsoltáros, József Attiláé pedig gyermetegen naiv, mintha egy búcsú mézeskalácsaira szánta volna sorait. Gyermekien szegődik Istenhez, mint egy öreg paraszthoz vagy mesteremberhez, kitartana mellette, amíg szánt s „ha Néki valami kéne, / a boltba én futnék érte”.

Ezzel a fajta közvetlen Isten-tematikával a későbbi nemzedékeknél már ritkábban találkozunk: az Istenhez való viszony feloldódik az általános létkérdésekben. József Attila gyermekké változik vissza Isten oldalán, – az újabb költészet viszont keresővé, szorongóvá válik, amikor bármily távoli kapcsolatba kerül a lét kérdéseivel. Van, akit a materializmus vezet át a misztikába: Szabó Lőrincnél az Anyag élménye misztikus élményként jelentkezik, de amikor felteszi a kérdést: „hogy tudjak hinni másban, mint az anyagban?”, az élet teremtésének és újrateremtésének mozgatója előtt döbben az újabb kérdésre; „miért dolgozik a test a lélekért?” Misztikus hódolattá változik át Szabó Lőrinc materializmusa („mert ketten egy vagyunk, én és a föld;”). Így mosódik el a határ materializmus és spiritualizmus között, mindkettő ugyanarra kíváncsi, s ez a kíváncsiság, és a kérdések kérdése teremti meg a költészetet, sőt a költői lelkületet magát. Ismétlem: Innen és Túl témája a korábbi nemzedékeknél ölt testet konkrétabb és közvetlenebb módon, míg az újabbaknál néha kerülővel, de annál sürgetőbben jelentkezik. Váci Mihálynál nem kevésbé sürgetőek ezek a kérdések, mint Pilinszky Jánosnál, akinél egyébként néha burkoltabban, áttételesebben kerülnek elő. Ebből az a paradox látszat alakul ki, hogy kiragadott verseik alapján megítélve, egyenes rákérdezéseivel, közvetlen szókimondásával Váci spirituálisabb költőnek tetszhetik, mint Pilinszky. A világnézeti ellentmondások tehát valamiképp feloldódnak abban a közegben, melyet a létkérdésekre felelő költészet teremt.

A legújabb magyar líra ilyen magatartása Sárközi Györgynél kezd kirajzolódni legkorábban. Nála az egész lét feloldódik Innen és Túl élményében: a költészetnek ez az egyedüli értelme, és az ember az, aki végülis megszüli Istent: „én bennem forog / a kisded, kiért megindul a csillag és útra kelnek a pásztorok”. Az új nemzedék már nem érzi azt, amit Ady és Szabó Lőrinc érzett, de a helye továbbra is ott van, „hol föld és ég közt közlekednek”, és valóban „szorongató ez a hely az ég huzatában” (Rába György). De amíg Sárközi Györgynél a metafizika valami mámoros angyaliságot hívott létre, addig Jékely Zoltánnál „Egyre mélyebb a kút, amelyből estelente / felhúznám az imák enyhetadó vizét”. Pedig ez lesz az a kor, mely a kontempláció élményével ajándékozza meg a magyar költészetet.

Elsősorban Rónay György Szerápion-verseiben fejeződik ki ez a szemléleti állapot, és ugyanőnála a lélek viharainak, meghasonlásainak költészete többnyire ciklusokba rendeződik. „A cél, Szerápion, sokszor maga az út, de csak ha nem / céltalan” –, és így ez a kontempláció racionális szemlélődéssé is válik, de nem kevéssé talányossá: „Aki úton van, áll. Csak az áll igazán, / aki úton van. Aki egyszer eltökélte, / hogy útnak indul, attól fogva áll”. Kontempláció és paradoxon egyesülése ad különös mélységet Rónay egész költészetének. „A mások: a pokol? – Nem. A mások, Szerápion, / az Irgalom”. De csaknem mindenestől kontemplatív költészetnek tekinthetjük Pilinszky Jánosét, és őmellette, valamint Rónay mellett fel kell figyelnünk egy velük felérő, de alig ismert költőre: Toldalagi Pálra, aki sok mindent megkezdett Pilinszky előtt abból, amit az utóbbi megvalósított. Toldalagi békéje és harmóniája köznapibb színezetű, mint Pilinszkyé, de a kontemplációnak köznapi tárgyakhoz, látványokhoz kötődését nála ismerjük fel először.

A lét, az „arra születtem” kérdései azonban túlterjednek a kontempláció zárt világán. Drámai kérdések ezek, a tudat háborgásának olyan felkiáltásai, mint Rákos Sándoré: „Milyen csillagra vetettél engem, Uram?” – és a lét bizonyossága függetlenné válik a létezőktől: „Talán benned magadban merül csak föl az, aki voltam, / szólván ekképpen: / Igen, ezt is gondoltam valamikor!” A létezés kínzó kérdéseit csak úgy lehet feloldani, ha létünkön túl keressük a kérdezőt, sőt az énünket, ahogyan Szabó Lőrinc teszi: „Valaki tudja, hogy Ő vagyok én, / Ő veti sugarát rám”. Vagy ahogyan Görgey Gábor érzi: „egy háromszögalakú szem / néz láthatatlan”. A kétségek közt talán az egyetlen méltó megoldás Határ Győző ars poeticája: „ha mások eladják elaludjak: / viszem hiszem – tegyem a munkát”.

A kontempláció magában hordozza a kérdésre várt feleletet, a drámai kérdezők azonban indulatoktól átjártan, csak a kérdéseikhez ragaszkodnak, mintha azok fontosabbak lennének a feleleteknél. Így Fodor József Próféta című, zsoltári indulatú költeményének kérdésében: „vert lelkem földre lapul, / S csak arra kérdek: van-e reménye még, / Hogy röpke napjaink betölti-e még / Méltón s az ember egyszer megjavul?” Mindez a tematika merőben új a magyar költészetben, némely előzményét mégis megtalálhatjuk a kontempláció korábbi költőinél; fel-felbukkan Komjáthy Jenő arca, a Fodor Józsefhez hasonlók mögött pedig Berzsenyié és Vörösmartyé.

A szemlélődés vagy a létdráma bizonyosságai és bizonytalanságai kényszerűen vezetnek át hit és nem-hit kérdéseihez. De épp e kényszer ellen tiltakozik Babits, amikor „elbocsátott vadnak” érzi az embert, és ilyenként kiált fel: „Vezessen Hozzád a szabadság!” Amiben korábbi korok költői nem mertek vagy nem akartak kételkedni, az nyugtalan kereséssé válik a modern magyar költészetben. Ezt a keresést is a legtöbb erővel József Attila érzékelteti:

egyszer csak előbuvik

nappali rejtekéből,

belőlünk

az az oly-igen éhes,

lompos, lucskos kutya

és istenhulladékot

istendarabkákat

keresgél.

Szabó Lőrinc is „szelíd tanítvánnyá” válik („A Hegyen is te beszéltél velem?”) és az anyagszerűségnek ez a nagy lázadója a maga materialista misztikáján belül jut el oda, hogy hallgasson és figyeljen:

Itt maradok, veled.

Hallak. Rád figyelek, de még szégyenkezve

és kissé tartózkodóan.

Világosan kell látnunk, hogy mindez nem teológia, nem is vallási viszony, hanem talányos, költői állapot, mintha nem a léten-túlival, hanem önmagukkal beszélnének. Ez a talányosság fejeződik ki Tandori Dezső verssorában („Jól együtt vagyunk, csak Te hiányzol”), mely azért mélyértelmű, mert köznapian is, és léten-túlian is lehet érteni. A metafizika átalakult honvággyá Váci Mihálynál: „Tévelygésekből Rád találni; / roskadásban Téged remélni.”, – és csaknem ugyanígy Devecseri Gábornál: „Valakim, / vagy valamim vezess most / is, gondoltam. Istenem.” Maga a honvágy is milyen konkréttá válik Zelk Zoltánnál:

Barátaim azt hiszik, hogy fekszem,

nem tudják, már járni tanulok

megadóan, Isten oldalán.

A lélek honvágyának túl sok változata van, és túl sok átmenete hit és hitetlenség, remény és reménytelenség között. Vas István is Avilai Teréz intelmeinek szövegébe burkolódzva, az emberi törekvés korlátairól vall: „ … egy krédó időközében több fény lesz a részünk, / Mint amennyit évek alatt minden földi iparkodással elérünk”. A költő ahhoz fordul, aki benne lakik, s akit énje egyik részének éppúgy nevezhetünk, mint Istennek: mindez csak elnevezés kérdése. Ahogyan Nemes Nagy Ágnes teszi: „Irgalmazz, Istenem! Én nem hiszek Tebenned, / Csak nincs kivel szót váltanom.” – és így a léten-túlhoz, de önmagához is szól a kiáltás: „Ne hagyd el sok papod hitetlen unokáját”.

A költészet nem csak költőkből, de témákból, témakörökből is áll, melyek átgyűrűznek az életműveken. A hit vagy hitetlenség, a hitetlenül-is-hívés témaköréből szinte észrevétlen lépünk át az erkölcsi világba, minden költészet egyik legtágasabb körébe, melyben elmosódnak a határok spiritualitás és evilágiasság között. Hit vagy kétkedés, rátaláló szemlélődés vagy drámai keresés, mindezek lényegileg bizakodó, optimista magatartások, – még a kétségbeesés peremén is optimisták és bizakodók. A modern költészet azonban néha tehetetlenül teszi le a fegyvert, ahogyan egész életművében Franz Kafka is letette. Arra azonban érdemes felfigyelni, hogy a modern költészetnek még legkomorabb lapjain is ilyen fegyverletétellel alig találkozunk. Ki volt a bátrabb? A bízni akarók vagy a reménytelenséget elfogadók? Egyvalami bizonyos: az új magyar költészetben az elkötelezettek és a spirituálisok csaknem azonosan gondolkoznak a jó és a rossz, a bűn és a jócselekedetek, vagyis az erkölcs kérdéseiről.

A költészet az élet teljességét kívánja megragadni, de a valóság a társadalmi szféra mellett csak az erkölcsiben válhatik teljessé. A teológia nyelvén ezt a bűntől való feloldozásnak nevezik, laikus nyelven pedig küzdelemnek a szabadulásért, ahogyan Rákos Sándor írja: „Nem krisztusi ajándék a megváltás, vérben-lucsokban / kiki maga szenvedi meg”; „Jó és rossz közt vergődik az ember,” vallja Weöres Sándor:

már azt sem tudom,

melyik a te horgod zsinegje

s melyik a mélység inda-köteléke.

Vonj hevesebben! ön-erőmből

nem jutok én soha hozzád.

Ebben a helyzetben a világi élet az, mely megfoszt bennünket a tájékozódásnak attól a lehetőségétől, melyet Szabó Lőrinc ismét csak a kontemplációban talál meg: „nem a túlvilág hozza ránk a végső / poklot, de a / magány hiánya …”, vagyis az élet kötelezettségei:

Mert azt vesztettem, a csöndet, a belső

szabad időt,

azt, hogy órákat tölthettem egy-egy

virág előtt.

Bűn lett a lélek ráérése? Az lett!

Meglepő, milyen tudatosan védekezik újabban a költészet az erkölcsi cselekedet értékének lehanyatlása és az erkölcsi ítélet elsorvadása ellen. Ez a védekezés óvakodást éppúgy jelent, mint pozitív cselekedetet. Nemcsak arról van szó, amit Puszta Sándor követelményként állít maga elé („mielőtt lemegy a nap / tehessek valami jót”), hanem arról is, amire Bóka László figyelmeztet:

Oh te bolond ki küzdöl a Gonosszal,

nem ismered az apró csínytevőt,

gőgödben átallsz a parányi rosszal

megküzdeni és elmorzsolja erőd!

Vállat vonsz, hogy hanyagság, rendetlenség,

máskor vigyázol, okosabb leszel…

Apró hibákkal küzdve nő a szentség!

Mögötted meg az ördög szemetel…

Az erkölcs kérdései az életbölcsesség révén vezetnek át a létkérdésekhez, mert nem elég a bűnt kerülni, helyesen élni ennél sokkal nehezebb feladat. Ami Bóka Lászlónál intés, az Keresztury Dezsőnél erkölcsből és tapasztalatból fakadó Tanács: „Tudhatnád mennyi örömöt / mérgez meg az örök / irigység, sértődés, rossz emlék, feluszult / düh, fojtó árnyú múlt; / ne bénítson hűtlenség, méltatlanság”, tehát:

Előre nézz, csak azt tedd, ami jó maradt;

többit a dögmadarak.

A klasszicizmus életbölcsessége ez, és lehet, hogy a bölcsesség: maga a megváltás. Ahogyan emezt, úgy amazt is csak küzdelemmel lehet megszerezni, mindenki csak a maga egyéni konfliktusaiból kikeveredve nyerheti el az egyiket vagy a másikat. De a bölcsességnél – melyet talán egy idő óta nem tisztelünk, nem becsülünk eléggé –, célravezetőbb kiút: a szeretet. A szeretet nem ismeri a feltételességet, melybe néha belekényszerül a bölcsesség. A szeretetben is ott rejtezhetik a kiegyezés lehetősége, de a szeretet nagylelkűen túllép ezen, sőt nem is tud róla. Amikor Csoóri Sándor az „elpusztíthatókra” gondol, ezt a gondolatát szeretetében éli át: „csak egy kéz kellene, hogy hazájuk legyen, / csak egy másik test, hogy ne legyen sötét.” A szeretet több értelmű is lehet, és amikor Hajnal Anna úgy véli, hogy „csontjaim ha visszaadtam / máig mindig adósod maradtam” – nem tudhatjuk, Istenhez vagy emberhez szól-e? A szeretetben válik eggyé a privát szféra a társadalmival, a szeretet vezet át egyikből a másikba, és ezért nem lepődhetünk meg, hogy a szeretet legszebb két példázatát olyan elkötelezett költő írta, mint Garai Gábor. Az egyik az Artisták című költeménye, melyben élő csipeszként lóg a trapézon a férfi, fejjel lefele, s a fogai közt tartott tárcsán függ és forog a nő:

Ó, ha így tudnánk összefogni

egymásra bízott szeretők,

mintha folyton fönn-szállva, mintha

folytonos zuhanás előtt!

Garai Gábor írja a legtalálóbb Példázatot is a szeretetről: „A szeretetet szét kell osztani / mert természete szerint oszthatatlan; / mikor már másnak nem jut / magadnak sem marad belőle.”

Ha a szeretet kivezet a szürkeségből, melynek elhárításáért Sík Sándor fohászkodik, úgy megmentőnk lehet a fájdalom is, mely létezésünkre figyelmeztet, akár Babits Mihály Balázsolásában, akár Illyés Gyula Doleo, ergo sumjában:

Álomvilágban él, kinek csak öröme van.

Rosszul érzem, de legalább én érzem magam!

A létköltészet tehát több fokozaton keresztül alakul át morális költészetté, a szeretet vagy a fájdalom vallomásává. Mindez az új magyar költészetben összefüggő rendszert alkot, mely a keresés nyugtalanságától indíttatva akár Isten-versekhez vezet, akár materialista misztikához, miközben mindig a hazavágyás, az apára, az otthonra találás hangsúlyával, a szeretet példázatait idézi. A lélek, a lét költészetének ezekben a hatalmas témaköreiben megszűnik a különbség a privát és a közösségi között, azaz értelmüket vesztik ezek a megkülönböztetések. De a témák köre tovább tágul és osztódik, és az eddigiek újakat, még újabbakat szülnek.

Vannak a költészetnek ősi témái, megszentelt témák: a szoros értelmében ilyen a Keresztút témája, melyhez a költészet és a képzőművészet évszázadok óta vissza-visszatér. A modern magyar költészet nagy versek sorozatát szenteli ez út stációinak Tűz Tamás, Fáy Ferenc, Sík Sándor és Keresztury Dezső verseiben, melyek közül Keresztury Jézus útját és szenvedéseit a magyar történelemmel párhuzamosítja. Görgey Gábor az utolsó vacsora „anatómiáját”, illetve bölcseleti analízisét nyújtja. – Bensőségesek a nagy ünnepekhez, különösen a Karácsonyhoz és Húsvéthoz kapcsolódó versek, vagy az olyanok, mint Váci Mihály Ave Máriája, továbbá Weöres és Kassák versei Máriáról, és Vas István két nagy költeménye: az egyik Nikodémusz talányos éjszakai látogatásáról, a másik Péter találkozásáról, a Via Appián. („Mert akármit látott Péter a Via Appián, / mindig keresztezi utunkat a teremtő hiány”). Csoóri Sándor paraszt ikonja, Vajda Endrének Pál igéjére írt verse, Horváth Elemérnek Szent Benedeket felelevenítő, Harsányi Lajosnak pedig Szent Miklós legendáját szonettbe foglaló költeménye tanúsítják, hogy mekkora ihlető erőt tartalmaznak ezek a középkor óta életben maradt motívumok. Ellentétben velük, a karácsonyi nyomorról szól Bálint György verse, mely egyébként Innen és Túl témáinak széles kiterjedését is tanúsítja, – még akkor is, ha mintegy ellendarabjának láthatjuk Toldalagi Pál költeményét, mely a karácsonyi történet varázsától nem tud elszakadni:

Engem harmincnyolc éve már

ez a történet elvarázsol

Megjelenik és kivezet az érzelmek sivatagából.

Mert igaza van Gyurkovics Tibornak: „Egy bizonyos idő után / akárhány karácsonyfát láthatsz, / mindig csak egyet látsz / s a többi látszat”. Igazi szárnyas oltárt formál a megszentelt témák költészete, s ennek az oltárnak képei közt talál helyére Juhász Ferenc nagy verse (Templom Bulgáriában) a csonthalmaz látomásával, valóságos biológiai vízióval. Ez a vers egyébként fordulópont is Juhász pályáján, régi hangjának átváltása egy merőben újba. És ennek a szárnyas oltárnak díszítményei közé illik egy újonnan feltűnt költőnek, Dékány Endrének bensőséges költeménye, Az élet peremén.

Fohász, könyörgés, hálaadás, zsoltár: a lélek költészetének formái a magyar költészetben hagyományosak. Ez a költészet az ember önmagára találásának iskolája, úgy, ahogyan erről József Attila vall a Csöndes estéli zsoltárban: „Ó, Uram, ajándékozz meg csekélyke magammal engem”. Amikor a lélek magyar lírájának igazolását és hagyományát keressük, azt egy egész néphez szóló versben, a legnagyobb magyar versek egyikében, Kölcsey Himnuszában lehet megtalálnunk. A lélek fohásza: egy nemzet, egy társadalom, egy történelem látomása is; az egyes ember olvad itt egybe a közösséggel, egy költő lelke az egész nemzet lelkével. A Himnusz is arra taníthatta a magyar költészetet, hogy a lélek ügye: a társadalom és a nemzet ügye is. Amikor a legújabb magyar költészet a lét kérdéseiből nyer ihletet, akár vallásosan, akár vallástalanul, akár hívőn, akár hitetlenül, olyasmit őriz, ami hagyomány is, de nem kevésbé új és időszerű fejezet is a magyar líra életrajzában

Sőtér István

Áttekintés

Előszó

Az Innen és Túl költészete

Felemás érzések közt

Ha a kezem kinyújtom

Arra születtem

Hiszek hitetlenül

Hazamegyek

Emberi világunk

Bátran szólhassak

Szabadíts meg a gonosztól!

Példázatok a szeretetről

Imádkozom: legyek vidám

Emberré lett

Világ báránya

Mindig új utakon

Szárnyas oltár

Az öröklét küszöbén

Közel a parthoz

Tiszta fényben

Mindenért hála

Felemás érzések közt

Ha a kezem kinyújtom

Juhász Gyula: Béke

És minden dolgok mélyén béke él

És minden tájak éjén csend lakik

S a végtelenség összhangot zenél

S örök valók csupán mély álmaink.

És minden bánat lassan béke lesz

És mindenik gyötrődés győzelem

S a kínok kínja, mely vérig sebez,

Segít túllátni a szűk életen.

Testvéreim: a boldogság örök

S e tájon mind elmúló, ami jó

S az élet, a szép, nagy processzió,

Mely indul örvény és síkok fölött,

Az égi táj felé tart csendesen

S egy stációja van: a végtelen.

Pilinszky János: Találkozások

Szilágyi Júliának

Hányféle találkozás, Istenem,

együttlét, különválás, búcsuzás!

Hullám hullámmal, virág a virágtól

szélcsendben, szélben

mozdulva, mozdulatlanul

hány és hányféle színeváltozás,

a múlandó s a múlhatatlan

hányféle helycseréje!

Rónay György: Jelenlét

Nézz föl az égre: ott van

felhők és csillagok közt.

Pillants körül a földön:

ott van fűben, virágban,

állatok ámuló szemében,

emberek arcán.

Áss le a föld alá:

csontokból és kövületekből

szándékainak lábnyoma

dereng feléd.

Mindenütt láthatatlan.

Mindenben látható.

Takáts Gyula: Ott vagy

A kétlábúak ellen

egy angyal szárnya tart?

Ott vagy minden elemben

és túl is csak te vagy a part…

Devecseri Gábor: Akárhogy is

Akárhogy is – gazdag az élet

és nem hagyja magát,

levelek alatt harcolva, kivívja

édes diadalát.

És odafönt a kegyes égbolt

csillagmérföldön át

megmutatja egy-hajnalcsillagú

gyönyörű homlokát.

Rákos Sándor: Üzenet

leheletünk a század ércfalán

elpárolgó emlékezéseink

sok kis hívságos vitánk riadalmunk

távolról zúg az Óceán

Képes Géza: Előszó

Ha azt hiszed, hogy olcsó élvezet

lesz a könyvem, akkor dobd a sutba még most:

az út velem meredek, szakadékos

s fehér-izzó csúcsok felé vezet.

Megláthatod az ezerrétű lét

lelkemben a képét hogyan feledte.

Az ablakok a tó lágy tükörét

hogy ellepik, egymásra tekeredve!

itt még követsz, de hogyha majd utunk

e jelenség-világból kilohol,

találok-e mellettem valakit?

Velem maradsz-e, hogyha eljutunk

a legtávolabbi övig, ahol

túlélesült fény s végső árny vakít?!

Horváth Elemér: Ahol Trakt aludt

A fateknő esővízzel színig

suttogva száradoz a nádtető

magányosan csillag ereszkedik

vak udvarra a madáretető

magtalanul sötét karám kerít

csöndes csordát felhő úszik elő

az ébredőben boldogan

öröklétnyi álom fogan

Babits Mihály: Esti kérdés

Midőn az est, e lágyan takaró

fekete, sima bársonytakaró,

melyet terít egy óriási dajka,

a féltett földet lassan eltakarja

s oly óvatosan, hogy minden fűszál

lágy leple alatt egyenessen áll

és nem kap a virágok szirma ráncot

s a hímes lepke kényes, dupla szárnyán

nem veszti a szivárványos zománcot

és úgy pihennek e lepelnek árnyán,

e könnyű, síma, bársonyos lepelnek,

hogy nem is érzik e lepelt tehernek:

olyankor bárhol járj a nagyvilágban,

vagy otthon ülhetsz barna, bús szobádban,

vagy kávéházban bámészan vigyázd,

hogy gyujtják sorban a napfényű gázt;

vagy fáradtan, domb oldalán, ebeddel

nézzed a lombon át a lusta holdat;

vagy országúton, melyet por lepett el,

álmos kocsisod bóbiskolva hajthat;

vagy a hajónak ingó padlatán

szédülj, vagy a vonatnak pamlagán;

vagy idegen várost bolygván keresztül

állj meg a sarkokon csodálni restül

a távol utcák hosszú fonalát,

az utcalángok kettős vonalát;

vagy épp a vízi városban, a Riván

hol lángot apróz matt opáltükör,

merengj a messze múltba visszaríván,

melynek emléke édesen gyötör,

elmúlt korodba, mely miként a bűvös

lámpának képe van is már, de nincs is,

melynek emléke sohse lehet hűvös,

melynek emléke teher is, de kincs is:

ott emlékektől terhes fejedet

a márványföldnek elcsüggesztheted:

csupa szépség közt és gyönyörben járván

mégis csak arra fogsz gondolni gyáván:

ez a sok szépség mind mire való?

mégis arra fogsz gondolni árván:

minek a selymes víz, a tarka márvány?

minek az est, e szárnyas takaró?

miért a dombok és miért a lombok

s a tenger, melybe nem vet magvető?

minek az árok, minek az apályok

s a felhők, e bús Danaida-lányok

s a nap, ez égő szizifuszi kő?

miért az emlékek, miért a multak?

miért a lámpák és miért a holdak?

miért a végét nem lelő idő?

vagy vedd példának a piciny fűszálat:

miért nő a fü, hogyha majd leszárad?

miért szárad le, hogyha újra nő?

Szabó Lőrinc: Materializmus

Az uccán néha megállók s riadtan

nézem, amit sohase láttam eddig:

mindenütt új istenek lelke vedlik

és kisértetek járnak az anyagban.

És az aszfalt már nem aszfalt alattam

és lépni már sehová sem merek,

hisz mindenütt rejtett életeket

roncsolok szét ok nélkül valahol

az anyagban, mely értem robotol.

Anyám az anyag, jóságos csoda:

vacogott a fogam a szörnyű télben

és jött a szén, hegyekről jött a fa

s máglyára dobta testét szótlan értem;

és jött a kő és a felhőkbe mászott

s barlanggal vett körűl és kivirágzott,

hogy szebb legyen szememnek; s jött a vas

és jön a vas mindennap, kalapács

lesz belőle és szerszám és kovács

és saját magát veri, karjai

nem unják meg házamat tartani

s mások görbülnek, sülnek és kihülnek,

lappá lapulnak, körré kerekülnek,

izzadnak, kopnak, dolgoznak, romolnak,

napszámosai oly örök nyomornak,

mely az állatnál is önzetlenebb;

simul a gumi autóm kerekére,

ércmadár libben, hogy hátára üljek,

a benzin fölrobban, csakhogy repüljek

és mind a többi, cipőim és ruhám

és bútorom, poharam, ceruzám,

edényem, lámpám, könyvem, olajam

és mind a többi, minden, ami van,

gyorsaságom, kényelmem, gyógyszerem,

mámorom és tüzem és ételem

a rezgő húrok s billentyűk zenéje

jön-jön elém, hogy életem fölélje,

húsomon kívül s húsomon belül

kiigya lelkét és kegyetlenül

szemétté, ronggyá, undorrá ürítse

a jóságos és nemes anyagot,

mely értem öltött ezer alakot

és nem bánja, hogy förtelembe hal

e földöntúli önfeláldozásban.

Barátaim, hogy tudjak hinni másban,

mint az anyagban? Egyetlen valóság

az anyag s nincs több oly igazi jóság,

mint az övé, ki minden pillanatban

milliószor megalázza magát

hűtlen fiáért, kinek neve lélek.

Az anyag öngyilkossága az élet

s hol lássak szebbet, jobbat hol keressek,

mint a türelmes, tiszta anyagot,

akit a pap csak gyalázni szokott

s bántalmazni a tiszteletlen ember,

sosem kérdezve, mért fut, mért liheg,

mért dolgozik hús, föld, fa, érc, üveg,

növények teste, ezerféle vér,

mely valahol s valahogy mégis él,

rejtett gerincek titkos veleje,

testtelen mozgások szent ereje

mért dolgozik érettünk szüntelen,

alázatosan és türelmesen,

mért dolgozik, mondjátok meg, miért:

mért dolgozik a test a lélekért?

Takáts Gyula: Megnyitni azt is

Aratás után a tarló

milliónyi fésüfog

hegyén arányló

áramkörébe fog …

Szikrázik ujjam és a hang!..

A tárgyak is, amerre szól,

mintha értenék szavam,

a némaság szótárrá válva,

ajkukon zizeg, kigyúl …

Földöntúli koszorú fénylik

a tüskés lét felett

s a tarló mint sárga léghajó,

– mint égi expedíció –

emelkedik, megnyitni azt is,

nekünk, a hallgató eget…

Káldi János: Hogyan fejthetné meg

Azt kellene kitalálnom,

kinek a sírása ez a fa?

Miért fáj el nem múlóan

minden mozdulata?

Azt kellene kitalálnom,

kinek a bánata ez a folyó?

Kinek a tűnődése a szélben

a hajnali hó?

A Mindenség titkát, igen,

azt kellene megfejtenem.

De: hogyan fejthetné meg a véges

azt – ami végtelen?

Sárközi György: Ész és szív

1

Mit használ, ha tudod csodalények s régi világok

Titkát és a hires bölcsek arany szavait?

A legfőbb szeretet nélkül siri csarnok a lelked,

Hol komoran tartod s bámulod önkoponyád.

2

Ifjúi homlokomat ráncolva, mogorva szavakkal

Mondtam: Tágas az ész, tán belefér a világ…

S büszke szemem fölvetve a csillagos égi mezőre,

Hirtelen éreztem, mint szorul össze szivem.

3

Minden igazság magva belé van vetve szivedbe

S rejtekező csiraként várja a nap sugarát,

Ám te dohos foliánsaidat pörgetve sebessen

Versz szelet és megölöd gyenge csirád odabenn.

4

Nem leled értelmét a világnak: ezernyi szilánkra

Zúzott régi tükör, zűrzavar, ősi homály.

Egykor majd belátsz ragyogó üvegébe, de akkor

Földerülő titkát már sose mondhatod el.

Kalász Márton: Mindenütt még ily falba ütközöm

Mindenütt még ily falba ütközöm –

hallgatom az időt, amit nem láthatok,

sötét van; majd emlékezetem közepén

kiültetnek egy apró földevőt

fénylő kertbe; s otthagyják egyedül –

ennyi tudásommal ülhetek végleg itt,

önszánttá mozgással, csak épp nem öntudatlan;

s mivé lett a jó ösztön s bizalom –

az apró földevő tenyérkéi oly könnyen

szálldosnak lényről lényre; tudatom

hódított-e így fogalom nyomán fogalmat –

ajak formáz, önfeledtség kiönti ott a szót;

ül, ki biztos választás szerint gyömködi magába

a lét legegyenetlenebb tartalmait.

Mezei András: Fogadalom

Megyek az Időkig veled,

a Múlhatatlanig megyek

bekötve Isten batyujába

csillagostul a tereket

szolgálattévő angyalokkal,

hogy ott is őriztesselek

világnyi maradék porban is majd

szelíd kezedhez intsenek.

Szabó Lőrinc: Valami örök

Valami örök tovasuhogás

valami csöndbe, puha végtelenbe,

valami tegnap, mely mintha ma lenne,

valami vízalatti ragyogás,

valami messze, panasznéma gyász,

valami jaj, melynek már nincs keserve,

valami vágy s a vágy tilalma benne,

valami könnyű, szellőhalk varázs,

valami, ami nem is valami,

valami még kevesebb, az, ami

valami tűntén kezd csak sejleni,

valami lassú, árnyhűs rejtelem,

valami, ami újúl szüntelen,

valami gyors, lőtt seb a szivemen.

Szabó Lőrinc: Misztikus hódolat

Nincs erő, mely elszakíthatna tőle,

mert ketten egy vagyunk, én és a föld;

az én csiráim törnek ki belőle,

én vagyok az élet, a föld.

Testvér? barát? – Nincs testvére a hegynek,

minden hegy egy, mert teste-lelke föld.

Testvér? barát? – Én megmaradok egynek,

mert mindenkivel egy a föld.

Halottak élnek, élők sírba kopnak,

dadog az ember és hallgat a föld;

évezredek multjából nő a holnap;

tegnap, holnap; örök a föld.

És mintha ma teremtett volna isten,

új vagyok s mégis régi, mint a föld,

mert sorsomat véred táplálja, minden

bölcsesség őse, áldott Anyaföld!

Kovács Gábor: Majd fúj a szél

Majd fúj a szél és lobog, leng a fű,

majd verdes a szív kismadár-szerű

verdeséssel, és tölcsérek forognak

tengermélyén egy forró torkolatnak.

Az lesz az ébredés, az egyszerű

ragyogásában végleges derű,

áldás, mit elnyernek az átkozottak

és szerelem, melytől az ég leroskad.

Majd fúj a szél keletről és nyugatról,

és a hegyek völgyekké lesznek akkor

és szörnyek lépnek ki az alkonyatból.

Majd fúj a szél észak és dél felől,

miközben lassan bezárul a kör

s a lét falán a végtelen betör.

Fáy Ferenc: Napraforgó

A feltárulkozás órája ez,

a megmutatkozásé.

A szél-felvert napok poros dülőin

bukdácsol a lélek

a kakukkfű-illatú órák

búzavirág-kék szomorúságát,

pipacsmeleg, láng-nevetését

gyűjti csokorba – hogy a

tűzszemü porzók, karcsú bibék

egymást kiáltó, boldog mámorában

fürössze széppé szennyes életét.

A feltárulkozás órája ez,

a megmutatkozásé.

Nyár-szemü lányok

kapcsos térde között

álmodik csókról a lélek.

Mellük lankáin dudorászik a vágy;

s méhük magotfakasztó humuszában

ballag az ostoros-bánat

az álmok fényes ekéje után.

A feltárulkozás órája ez,

a megmutatkozásé.

Fekszem a fűben, mintha fenn, az ég

Istent lélegző nagy mellén pihennék.

Lepke dalol, fütyürészik a szél is …

s a kurtaszoknyás bokrok énekére

kamasz felhők, szédelgő fák felelnek.

Minden kilép az álmok idejéből…

Boldog virágok szép órája ez,

a fényé és a feltárulkozásé.

S fejem felett a lányom méz-szemében,

mint napraforgó ért korongja fénylik

a szerelem.

Veress Miklós: Szalmaszál

Tócsában örvénylő bogár

tutaja sárga szalmaszál

lábával verdes és kaszál

meghal amire partraszáll

Jobb lenne hát úgy szállni még

mint szalmaszálról buborék

mégis csak végső menedék:

egy szalmaszálon át – az ég

Szabó Magda: Valóban

Mi van fejünk felett?

Mi van? Micsoda jel?

A tavasz puha szája

csak sír, és nem felel,

és nem felel a nappal,

és nem felel az éj, –

de hallgat-e valóban,

aki csak nem beszél?

Beney Zsuzsa: Sírfelirat

A rózsának, mely veled ébredt,

hamuvá hült hó parazsa.

A kristály tó, ahonnét ideszálltál

tavaszi sár-pocsolya.

Ég s föld közt leng cérnagyökéren

életed pillanata.

Hervay Gizella: Itt

(részlet

)

AZ A NAPRENDSZER

amit csak akkor látok

ha itt állsz mellettem

a közös földi levegőben

az a naprendszer

üzen valamit

nekünk

talán éppen azt

amit csak akkor láthatsz

ha itt állok melletted

a közös földi levegőben

vagy egy láthatatlan

bolygó üzen?

talán ott lakunk?

talán itt csak élünk

a közös földi levegőben?

Dsida Jenő: Az utcaseprő

Hajnal. Dúdolva ballagok

hazafelé sok apró-cseprő

dallal szívemben. Rámköszönsz,

te szegény, piszkos utcaseprő.

Oly tisztességtudóan köszönsz,

míg körülted porzik a reggel:

egyszerre csordultig telek

alázattal és szeretettel.

Megállók s elnézem soká

zsíros, barázdás arcodat,

gémberedett, nagy kezedet,

torzonborz, sárga bajszodat

fölötte a pálinka-gőzzel.

… Őt látom most, a mennyeit

benned, ó rongyos utcaseprő,

ki sepred a föld szennyeit,

ki világ bűnét elveszed

és jó vagy minden emberekhez…

Testvér, ha az üdvösségre jutsz,

rólam el ne feledkezz!

Parancs János: Mégis

mintha csak átutazóban

időlegesen

megszállva egy-két napra

egy olcsó vidéki szállodában

úgy élek itt

mintha csak idevetődtem volna

s valami csatlakozásra várnék

ami egyre késik

ténfergek a hajnali ködben

kiismerhetetlen torlaszok

csapdák és indulatok között

meg-megújuló reménykedéssel mégis

az emberi mértékkel mérhető élet

valahol itt lapulhat

karnyújtásnyira tőlem

Pilinszky János: Elég

A teremtés bármilyen széles,

ólnál is szűkösebb.

Innét odáig. Kő, fa, ház.

Teszek, veszek. Korán jövök, megkésem.

És mégis olykor belép valaki

és ami van, hirtelenűl kitárúl.

Elég egy arc látványa, egy jelenlét,

s a tapéták vérezni kezdenek.

Elég, igen, egy kéz elég amint

megkeveri a kávét, vagy ahogy

„visszavonúl a bemutatkozásból”,

elég, hogy elfedjük a helyet,

a levegőtlen ablaksort, igen,

hogy visszatérve éjszaka szobánkba

elfogadjuk az elfogadhatatlant.

Takáts Gyula: A régi pálya

Ha rajta járok is, nem az,

mi volt… Nem kevesebb, de több!

Az évek és szervek természetével

gazdagabb az élet és a föld.

A levélen túl más is rakódik,

valami rend és új alakba,

mely beleépül e csillagon

minden partba, minden patakba

és mélyül a láb alatt is

és fejünk fölött lebegve

éteri lesz e geológia,

szinte már nem is rétegezve,

mégis oly tömött és annyi,

mit rejt e kettős hártyamély,

mely átlátszó és láthatatlan

s együtt talpunktól föl a napig ér.

Ezért ősibb is, mint a kambrium!

Szilárdabb is e feldúlt pálya

és ragyog az újra fellőtt labda

s talpunk alatt a holocén tovább rakódó tája.

Babits Mihály: Ádáz kutyám

Ádáz kutyám, itt heversz mellettem.

Amióta a gazdád én lettem,

ez a hely a legjobb hely teneked:

nem érhet itt semmi baj se téged.

Rajtam csügg a szemed, hív imádás

együgyű szálán csügg, boldog Ádáz.

Mert boldog ki jámborul heverhet

valami nagy, jó hatalom mellett.

S te jámbor vagy, bár olykor asszonykád

bosszújára megrablod a konyhát

s csirkét hajszolsz vadul a salátás

ágyakon át: jámbor, noha – Ádáz.

Elcsavarogsz néha messze innen,

el is tévedsz kóbor hegyeinkben;

avagy titkos kalandjaid vannak.

Ág tép, gonosz ebek rádrohannak,

zápor is lep, szőröd-bőröd átáz:

ázva, tépve jössz vissza, kis Ádáz.

Visszajössz, mert ugyan hova mennél?

Hol lehetne egyéb helyed ennél?

Szimatokból ezer láthatatlan

ösvény vezet téged mindenhonnan

hívebben, mint bennünket a látás:

minden ösvény ide vezet, Ádáz!

Tudod, hogy itt valaki hatalmas

gondol veled, büntet és irgalmaz,

gyötör olykor, simogat vagy játszik,

hol apádnak, hol kínzódnak látszik:

de te bízol benne. Bölcs belátás,

bízni abban, kit nem értünk, Ádáz.

Óh, bár ahogy te pihensz lábamnál,

bizalommal tudnék én is Annál

megpihenni, aki velem játszik,

hol apámnak, hol kínzómnak látszik,

égi gazda, bosszú, megbocsátás,

s úgy nem értem, mint te engem, Ádáz!

Határ Győző: Az Ő szent tenyerében

bibék vagyunk az Ő szent tenyerében

viharszelére billegünk Levél-

táncoltató lélegzetvételében

borzolódunk mikor orkánja ér

meg-meglehelget porzószál Szelíden

szédülünk szívó örvényeinél

és megtetszik porzóban és bibében

és földereng a törvény és a tér

Kit soha soha máskor te sem én sem

kavarogvást a porzó-bibe bolygón:

közös látókánkon Ő les – a Résen

– kegyes Ránkhibázó! – arca süvít

s szája-delelésén ringó-mosolygón

látjuk tenyeréből: fú csücsörít.

Vas István: Nemértett azonosulás

Ezen a nyáron, ezen a tájon

A vizeket, a fákat meg se látom.

Szépségek, ismerős utak –

Nékem már semmi sem maradt.

Hűségekből, fényűző dacból,

Kifogytam minden bűntudatból.

Ha elvesztettem, nem hiányzik –

Nem is sejtettem, mi vár itt.

Botorkálva kimért időmben

Most is van amivel törődjem.

Zeng az ég, a régi rossz elévül.

Fejem zúg, létem beleszédül.

Nemértett azonosulás

Üdvözítően megaláz.

Előbb a hőség, aztán a villám –

A nyár, az egész nyár borul rám.

A bomlás ez – nem lehet nem-jó:

Belőlem él, hozzám hasonló.

Megyek, megyek – csak most ne, még ne

Legyen a történetnek vége.

Nem lehet, hogy az én szemem ne lássa,

Hogyan kezdődik folytatása.

Örökkévaló csupa-kezdet,

Nem kérem, amit úgysem adsz meg,

Csak magadat, csak a valódit

Add, amíg ki nem bonyolódik

Amibe belebonyolódtam

Anyagodban, az elfolyóban,

Anyagodban, mely csupa-lélek,

Mert azt is szenvedni ítélted.

Nem máshol, ezen a tájon.

Csak azt add meg, hogy itt találjon

A felelet, a folytatása.

Figyelek a vihar szagára.

Mélyen beszívom – ugye megérem?

Jelentését ugye megértem?

Nagy Kezdet, hallasz-e, felelsz-e?

Sötétebb perc borul a percre.

Nagymessziről cikázva hozzám

Égzengő választ hoz a villám.

Pilinszky János: Metronóm

Mérd az időt,

de ne a mi időnket,

a szálkák mozdulatlan jelenét,

a fölvonóhíd fokait,

a téli vesztőhely havát,

ösvények és tisztások csöndjét,

a töredék foglalatában

az Atyaisten igéretét.

Orbán Ottó: Auld Lang Syne

A sors nem húz egy emléktechnikához,

mindent lehet,

egy jel tűfokán világokat áthoz

a képzelet,

de álljanak bár bombabiztos módon

a tények,

a mennybunker falán áttör az ódon

lényeg,

s maszkját a vers bár bűvészként cseréli,

megleli hősét

romok és hullák közt az egyszemélyi

közfelelősség.

Sárközi György: Az ismeretlen világ

Ha a kezem kinyujtom, valaki megfogja, úgy érzem,

Ha fölvetem fejem, ezernyi csillag kezd remegni a térben.

Éjszaka gyors földalatti fejszéket hallok zuhanni,

Virradván láthatatlan fényt sejtek tovasuhanni.

S mintha itt benn titkonrágó egerek odva lenne,

Valami mulhatatlan fájdalom hajlik szivemre:

Mit ér az erdőn bolyongni, hisz lombjában szunnyad az ősz is?

Mező virágáért lehajolni, hisz a mező temető is?

Tükrös szemedbe nézni, mely egykor vak porrá zúzódik?

Ismerni e pille-létet, mely a nem-létbe visszagubózik?

Az örök fátylak zavarába, világtalan szem, sose látok, –

Ó, Uram, hová rejtetted előlem a világot?

Juhász Ferenc: Akinek szívére fújt az Isten

Jaj, az Isten ráfújt a szívemre!

Aranyat fújt az Isten szívemre!

Füstöt, aranyport, kövér ködöt.

Gödreibe tűzkását köpött.

S így virágzók én az Őshalálban,

így virágzunk Egymás Mosolyában?

így virágzik a Mindenség bennem:

aranylángpont-haláltűzözönben.

Illyés Gyula: Küzködöm…

Küzködöm; küzdve alakítom

nemcsak azt, ami lehetek,

ami lennem rendeltetett,

ami a lényegem s a titkom;

formálom azt is, amivé ti

válhattok; azt formálom én ki,

azt az embert, aki agyag

még bennetek is, kire vágytok,

amikor sürgetve mondjátok:

költő, előzd meg korodat!

Gyurom az anyagot, a fájót,

facsarom ki a bennrekedt,

megáporodott nedveket,

én így sürgetem a világot.

Mert az előzi meg korát,

ki idején viszi tovább,

vagyis – hallván az indulás-jelt –

egy percnyi késés nélkül felkelt –

Rónay György: Szerápion-legendák

Két férfi lépkedett a tengeren. Az egyik lassan, biztosan; mellette – fél lépéssel elmaradva, és mintha nem bíznék magában, kapkodóbban, néha bokáig lemerülve, el-elfúló lélegzettel – a másik (vagy a mása).

Mögöttük végtelen víz, előttük végtelen homok.

Talpuk alá a fövény úgy simult akár a víz, puhán és selymesen.

Két kő volt ott – csak két kő, semmi más – mélyen beásva a homokba; kerek, tömzsi kövek, amikhez hajók kötelét hurkolták valaha, mikor még hajók jártak erre.

Leültek a kövekre; előttük végtelen víz, mögöttük végtelen homok, mindkettő enyhén fodrozódva, éppen csak annyi különbséggel, hogy a tenger mozgékonyán, a homok mereven.

Ültek és hallgattak. Nézték a tengert.

Aztán – órák vagy napok múlva, mindegy – aki a társa volt (vagy mása volt) annak, ki elsőül lépett a partra, kezét egy kissé megemelte, olyképp, mint aki tétován nemlétező madár után mutat a messzeségbe.

Ki elsőül lépett a partra, lehunyta a szemét, mintha látná a madarat.

– Szólhatsz, Szerápion.

MIT ÉR, HOGY ITT VAGYUNK,

HA NEM TUDJUK, HOGY HOL VAGYUNK?

– Annyit, hogy végül mégis itt vagyunk.

A célnál? Nem tudom. A cél, Szerápion,

sokszor maga az út, de csak ha nem

céltalan; s minden célból, ha valóban

cél volt, mindig új út vezet tovább.

Űton vagyunk. Azt hiszem, épp elég,

ha ennyit tudsz. A többi csak lidérc

és délibáb, Szerápion.

MEGÁLLÁS SOHA NINCS?

– Megállás? Nem tudom, mit értesz

megálláson, Szerápion. Aki úton van, áll. Csak az áll

igazán,

aki úton van. Aki egyszer eltökélte,

hogy útnak indul, attól fogva áll. Magában, mélyre

gyökerezve,

s minden lépéssel még mélyebbre. Úgy halad, hogy

haladtában, valahol, mozdulatlan. Hogy nőttön nő valami

titkos

központ felé, míg lép, előre mindig,

a titkos Cél felé. S a kettő

végül, valahol összeér. Saját magába ér,

ha célhoz ér, Szerápion.

S amíg

ülünk s nézzük a tengert, a mozgót és a mozdulatlant

(bár a mozgó is mozdulatlan, s a mozdulatlan is mozog) –

amíg ülünk, mondom, egyben megyünk is, ha a csöndet

halljuk, s látni tudunk, ott, ahol semmi sincs

mások szerint, világokat, Szerápion. Mit tudhatod, a szem,

mely mint a szobroké, üresen néz a végtelenbe,

kőmereven és mozdulatlanul (úgyhogy hiába löksz felé

öklöt, követ vagy bármi mást, hogy megvakítsd vagy

reflexeit próbáld: pillája meg se rezzen) – mit tudod,

mit lát a szobrok élő kőszeme, s egyáltalán hová

tekint: a távolba, vagy befelé? Halad,

és figyeli a belső lépteket.

Mindig a belső lépteket

figyeld, míg álltodban haladsz, s haladva állsz, Szerápion.

MAGÁNYOSAN?

– Talán. Ha úgy tetszik, magányosan. De mielőtt

felelnél, tudnod kell, mi a magány, Szerápion.

Nézheted börtönnek, s rácsain nem fog semmi ráspoly,

s nézheted úgy, hogy végtelen szabadság.

Nézheted sivatagnak, amelyben körbejársz a szomjan

pusztulásig,

s erdőnek, melyben egyetlen zöld tengerré simítja

a sok külön lombot a szél. S ha akarod, Szerápion,

veheted Szélnek is, mely egy tengerré simítja a sok

külön lombot, vagy fölkavarja tengerét

s tombolva zúg, nem tudhatod, a lombot tépi, vagy

saját magát, míg végül el nem ül s egy mozdulatlan

levélen el nem szunnyad, oly lágy álommal mint a

csecsemők.

Ez az álom, ez volna a magány? Vagy az a sokszögű Szem,

mely a levél alól, egy zöld testből figyel, oly áthatóan,

hogy merevvé igéz; ha megmoccansz, hártyás pillája

rácsukódik,

és mire durva kézzel érte nyúlsz, már csak egy surranás

emléke rezdül az iménti Figyelem

helyén, vagy az se tán?

Sosem voltam magányos.

Magányom tele volt Szemekkel, tele volt surranásra kész

Figyelemmel, olyan magány volt mint a lomboké,

s benne madár is énekelt, mozdulatlan csőrrel a titkos

belső hallásnak néma dalokat. Sosem voltam magányos.

Vagy beszéljünk, Szerápion, a Szélről? Mi sodor

magvakat

sziklára, s borzol évek múlva friss füvet vagy

gyöngéd virágbibét a sziklán?

Mi hajt felhőt, s a szikkadt föld esőben ázik,

s mi hozza vissza a Napot, szárítja föl a lucskot, bontogatja

a rügyeket, s viszi egyik hegyről a másikra a szirmok

múlékony mámorát, mikor kinyílnak?

De láttál már szelet, Szerápion? Fogtad már kézbe, mint

napos csibét, hunyásztattad már szarvánál csavarva,

mint őrjöngő bikát? A Szél, Szerápion,

az, ami van, de nincs; a mindenütt jelen levő, sehol

sem látható – mert a tajtékzó víz, a jajgató

lomb, ódon házak kéményében huhogó

Iszonyat puszta jel, de nem a Szél, Szerápion, a titkos

Nemlétező, Megfoghatatlan.

Szerettem a szelet, Szerápion. Szerettem a Magányt.

Hallod a habmorajt a mélyben, a kettős tenger

mozdulatlan

tükre alatt? Mindig magányban éltem,

és soha nem voltam magányos. Valami világszél

fújt mindig a tenger alatt. Aki a tengeralji

világszél énekére hallgat, sosem lehet magányos.

Nem ismertem a keserű magányt, a fortyogó

levekben forgatót, a szakálltépő, káromló magányt.

Nem ismertem? Kilábaltam belőle,

leszárítottam lábamról sarát, levertem sarkamról porát.

Szabad voltam. Ablakom mindig nyitva volt a Szélnek.

Ma már azt is tudom, hogy bármi volt és bárhogy is volt,

s akármit vettek el, minden hiánnyal

én lettem gazdagabb. Ma már azt is tudom, hogy

boldog voltam. Boldog vagyok.

Elég.

Hallgassuk a tengert, Szerápion.

S MIT HALLGASSUNK, HA NINCS?

– A tenger mindenütt van

és mindig van, Szerápion. Ahol te vagy, ott van a tenger.

Két tenger közt egy hullámsáv, félig még fodrozó, félig

merev már,

ez vagy, Szerápion. Ezek vagyunk: két tenger közt az

Átmenet

hullámai, elporladók s mindig megújulok;

a mindig éppen elmúló, a mindig éppen változó

öröklét: ez vagyunk. Magunkkal visszük tengerünket.

Hajtottad már kagylóra füledet? Rózsaszín kőfodrai közt

hallottad már a tengert? Hallottad már a kagylóban

a csöndet?

Ahol a csönd van, ott a tenger. Ahol a csönd van, ott

a zúgás.

Hallottad már a rózsában a nyílás

titkos hullámverését, a mély morajt, amint a szirmok

szétválnak? Hallottad a Nyílás mérhetetlen

messziről érkező néma hullámverését?

Ahol a rózsa, ott a tenger. Ahol a Nyílás, ott a tenger.

S a fordított nyílás, a Hervadás:

az is a Tenger.

Bennünk él és benne élünk.

Meríts egy hullámot az árból: kagylóvá kristályosul

tenyeredben.

Egy pillanatnyi tenger, rózsaszín kőfodraival,

a zsongó Hallgatás, a végtelenség néma ajka,

mielőtt visszaolvad elemébe.

Ez vagyunk.

Hallgassuk a tengert, Szerápion.

S AZ EMBEREK? „A MÁSOK: A POKOL”?

– Nem. A mások, Szerápion,

az Irgalom. S ha azt hinnéd, elméjében fogyatkozó

aggastyánként beszélek, mint ki néz, de mit se lát már,

mert hályogos szemét, utolsó angyalként, az emlék

emléke is elhagyta már – nem, nem vagyok még

gyermekké bárgyúit vén, ki rángó nyelvvel nyöszörög,

s nem tudja mit motyog.

A mások, ismétlem, nem a Pokol. A mások

az Irgalom. Nem mintha nem tudnám a Butaság

s a Hatalom gaztetteit. Nézz végig testemen: bőröm

bokától

homlokig csupa sebhely. Mégsincs bennem harag már,

csak irgalom.

Pedig láttam röhögve gyilkolót,

gyermekbordákon táncolót, anyákat tiprót, koponyákat

szürcsölőt,

szúrtak hátamba kést, tolvaj szentek türelmet prédikáltak,

láttam kiűzetést, prófétát mohó disznóhabzsolással

zabálni a pusztába kergetettek

alig hűlt ételét, s még mennyi mindent!

Hát nem mint élelmes írástudók, kik széljárás szerint

fogják a tollat:

úgy szólhatok, mint aki tanu s áldozat volt egyszemélyben.

Nekem hihetsz, Szerápion: mégsem a mások a Pokol.

Épp eléggé megjártam poklukat, hát mondhatom:

a Pokol nem a mások, ha bennünk nincs pokol.

Ha nincs

mit égessen, fegyvertelen a láng. Mit lehet attól

elvenni, aki mindent odaad? Mitől lehet

megfosztani a semmiért sem törtetőt, a semmihez sem

ragaszkodót?

Egy Angyal mindig készen áll, hogy

érted jöjjön, ha szólítod. Ezért

nincs is pokol, Szerápion, ha magadban kioltod.

A másokét is. Tehetetlenek.

Jegyezd meg: bármely pillanatban

kézen foghat – már kézen is fogott

a Szabadság, és kivezet, Szerápion.

HOVÁ?

– Hová? Igen, hová, Szerápion?

A kérdéshez. Minden kérdés az indulás,

és minden indulásban ott lappang a Cél. De ehhez

indulni kell. Kilépni. Mintha egy

(bármilyen nagy) körbe lennél bezárva,

s kilépsz a körből. Túllépsz a körön,

amerre a Sugár mutat. Minden sugár

túlmutat a körön, mely, bármilyen nagy,

magába tér vissza, míg a sugár,

túllépve a körön, valahová a körön túlra tart.

A Végtelenbe? Vagy egy körön kívüli

központba?

Néztél már gyerek szemébe,

mikor ő maga elnéz, messzire,

játékán túlra? Semmiségbe? Végtelenbe? Láttad

szeme tükrében saját arcodat?

Egy szem, maga a tisztaság, s ártatlan íriszén

egy másik szem, tétován és mohón,

mint késhegy, cél nélkül rezegve még –

potenciális gyilkosok vagyunk

mindannyian, Szerápion. De nem mindenki öl.

Dobd el képletes késedet. Ne ölj.

Lépj ki a körből.

Indulj el, keress

egy gyermeket, és kérd meg, hogy szemébe

nézhess, sokáig, addig, míg a késhegy

el nem tűnik, s eggyé nem lesz a két szem,

hogy megláthasd a Tengert. Csak a gyermek

járhat a tengeren: könnyű és tiszta mint a hullám,

vagy mint a Szél.

Elindul, soha nem

kérdi: hová? – csak túllép a körön,

s biztos benne, hogy nem hiába. Megpihen,

és megy tovább, mert biztos benne: túl a tengeren

másik tengert talál. A tengerek, Szerápion,

változnak halmazállapot szerint, de lényegük,

a hullám, mozgón, mozdulatlanul, mindig a körön túlra

csap.

Aki látta a tengert, aki kortyolt tengervizet

rózsák szirmai közt vagy gyermekek szeméből,

s érzett bőrén szelet, rugalmas tenger-horzsolásút,

nem vágyik vissza a körön belülre.

Meguntam a piacokat, Szerápion. A kikiáltók

ágálását a napi árfolyamról,

s az ájtatos tülekvők együgyűen

átlátszó tőrvetéseit. Hiszen tudod,

mint bukdácsolnak más ellen vetett

hurkaikban, vagy a hálókban rángatóznak,

miket azért feszítenek, hogy más belé akadjon.

Meguntam az agórákat! Itélet

nélkül. Csak mert meghallottam a Tengert.

Itélet nélkül. És nem érdekel

itéletük. Már csak a Tenger.

Látod ott

a madarat? A fél eget átszelte már,

mióta itt vagyunk, neszét se hallani,

csak száll, hasítja egyenletes szárnycsapással

a maga tengerét, mindig tovább. Hová?

Míg nyarába nem ér.

Indulhatunk, Szerápion.

S A HALHATATLANSÁG?

– Akik az alvilágban,

holtuk túlélve bár, létlen árnyékélettel vándorolnak,

előbb-utóbb, ötven, száz, kétszáz év után

mind kijutnak a fényre.

Csakhogy akkor

már mit sem ér nekik, Szerápion.

Két férfi lépkedett a sivatagban. Előttük végtelen homok, mögöttük végtelen víz. Mögöttük a tenger hullámai, előttük a homok hullámai. S fölöttük egy Madár.

Fölülről minden hullám mozdulatlan. De annak, aki száll, minden hullám mozog. A világ egy-egy hullámszárnycsapás, amellyel túlgördül magán.

Ha mozdulatlan, akkor is. Ha sivatagban, akkor is. A két kő, amin ültek, rég eltűnt már. Elnyelte a víz vagy a homok árja.

Mentek a homok tengerén, a némaságban hallgatták a tengert.

A tenger lassú szárnycsapásait, ahogy biztos Nyarába hömpölyög.

S mielőtt eltűnt volna, távol, a kéken ködlő messzeségben, a két alak eggyé mosódott.

Pilinszky János: Milyen felemás

Milyen felemás érzések közt élünk,

milyen sokféle vonzások között,

pedig zuhanunk, mint a kő

egyenesen és egyértelműen.

Hányféle szégyen és képzelt dicsőség

hálójában evickélünk, pedig

napra kellene teregetnünk

mindazt, mi rejteni való.

Milyen

megkésve értjük meg, hogy a

szemek homálya pontosabb lehet

a lámpafénynél, és milyen

későn látjuk meg a világ

örökös térdreroskadását.

Orbán Ottó: Félúton

A húsba vert szög képletes,

elvontabb kín gyötör a versben;

az emberhúst még a vadak

sem eszik nyersen:

én élek és fogalmazok,

így lesz az értelem

az én szabadulásom,

és neked védelem,

amit megéltem, a roncsoló látomás:

a drótkerítés, az áram, a bomba, a rom-fal,

a földrésznyi huzat, mely vitte az apám

szívemmel, otthonommal,

hogy itt maradtam egyedül

a semmi felé kinyújtózva,

mint ledőlt utca közepén

egy értelmetlen villanypózna –,

(így lettem megjelölt magányos

már mint gyerek,

félárva papíron és magamban egészen,

idegbeteg,

akin nem segít irgalmas csalás

se tavasszal, se ősszel,

akit nem törölhet simára

se szerelem, se gyógyszer,

csak maga húzhatja magát

saját hajánál fogva

a dunapartról

a sorsunk felett égő csillagokba) –,

ne hidd, hogy az mond igazat,

aki vadkacsát hazudik minden tóra,

kínjaimban feketébb lelkedet

váltom fehérre és valóra,

hogy haza hozhassam az örömöt,

ami számunkra írva van még!

Kinyújtott kézzel megyek érte,

s lehetetlen, hogy félúton belehalnék!

Az ember többet elvisel

annál, amennyit képzel.

Túlélem. Megyek fényes, sima arccal:

szárnyas sorsom verdes suhanni készen.

Bárdosi Németh János: Kepék

Lásd, már kepékbe gyűlt a gazdag élet,

arannyá ért a sűrű gabona szára,

a tarlók hátán gondos kasza csillan,

pihenni tér a föld cselédje némán.

Tündöklő kép ez: századok emléke,

színeit ősök hosszú sora őrzi,

hajló derékkal, ahogy harcba álltak,

kaszára kapva a sürgető időt.

Nincs csodatétel tisztább itt a földön,

mint kepe mellett ballagó parasztok.

Dong a csöndes kaptár-dal szivükben,

ahogy fáradtan pihenőre térnek.

Lépéseikre fel-felnyög a tarló,

a hontalan fürj utánuk sikoltoz,

de a gőzölgő, párás levegőben

friss kenyér szagát tereli az este.

Kepe, kepék a zümmögő határban,

vigyázzatok az emberek szivére,

az ég tirátok bízta tiszta titkát,

szárnyatok alá rejtsétek a gondunk.

Határ Győző: Jóisten

Isten ha jó vagy hát az legyél

szemhéj légy redőtlen szemfedél

dalom ha jó vagy légy altató

szívigható vérrel-alvadó

csitt kicsi csitt te

csitt csicsijja búja

anyám ha jó vagy most visszaszülsz

s ezeríziglen megsemmisülsz

hitem ha igaz vagy igazíts

vedlőből kibújni kitaníts

csitt kicsi csitt te

csitt csicsijja búja

tüzem ha láng vagy légy eleven

hamar megemelkedjél velem

ha már a vasseprő bekapart

urnám ha jó vagy légy Tiszapart

csitt kicsi csitt te

csitt csicsijja búja

füzem ha jó fűz vagy furakodj

sóhajtó sóimmal te rakodj

hajóm ha jó vagy légy szalmaszál

kiben kapaszkodója partraszáll

csitt kicsi csitt te

csitt csicsijja búja

partom ha jó vagy légy parttalan

hol a hullám a teljes tartalom

sugallatot mögöttes ég sugall

ürült lyuk homlok se lát se hall

csitt kicsi csitt te

csitt csicsijja búja

szózat légy világelnémulás

kioltás eloldás elmúlás

füzem hajóm partom szó-dögök

hályog mögül szó-lyuk dünnyögök

csitt kicsi csitt te

csitt csicsijja búja

dalom hitem anyám menjetek

urnám tüzem nincs közöm veletek

Isten ha jó vagy hát az legyél

szemhéj légy redőtlen szemfedél

csitt kicsi csitt te

csitt

Takáts Gyula: Kimondani

Vad kísérlet – az ember is maga – Kívül ürlaboratórium –

Belül még nagyobb – a lélekűr maga –

És kört a kör szeli – olyan arány-mezők – és végtelen

lencsék alatt – mely nem is emberi…

A semmi ……. és ……. a szív

két ………………………………. oldalán

és között

egyetlen végtelen halad

elérni

tárgyát …………… és …………… falát –

Kimondani mint egy virág –

a tetten ért

EZ VAN ÉS ÍGY

elérhetetlen igazát –

Devecseri Gábor: Egry

A vászon egyetlen fehér folt.

Hát ez mi? Kérdenéd. De látod:

nem fehér lap, de tó is, ég is;

ha meglátod, egész világod.

Ha akad benne buktató is,

visz és utaztat. Lám, tenyér volt,

húzd szemed össze: egy virágot

ringat a víz, mit tóba dobtál

rég, rég, gyerekként, terád vár ott,

és megteszi most: ne legyen

világod, virágod, halálod

és semmi más, mi földiség volt,

de földön, tavon és hegyen

túl, most már mindig teljes égbolt.

Dsida Jenő: Templomablak

Kik csak az uccán

járnak-kelnek,

szépséget rajta

nem igen lelnek,

kíváncsi szemmel

rá nem tapadnak:

csak egy karika,

szürke karika,

ólomkarika,

vén templomablak.

Rácsa rozsdás,

kerete málló,

emitt moh lepi,

amott pókháló –

sütheti napfény,

sötét örökre,

mint világtalan,

bús világtalan,

agg világtalan

húnyt szeme-gödre.

De ki belép

a tág, iromba,

boltozatos,

hűvös templomba

s belülről pillant

ablakára,

megdöbbenten áll,

megkövülten áll,

elbűvölten áll: –

Nézz a csodára! –

Színek zengése!

Fények zúgása!

Mártír mosolya!

Szűz vallomása!

Kék, ami békül,

piros, mi lázad!

Magasba ragad,

a mennybe ragad

lángtünemény

és tűzkáprázat!

Ó, titkok titka:

a földön ittlent

belülről nézzen

mindenki mindent,

szemet és szívet

és harcot és békét! –

Áldja meg az Úr,

áldja meg az Úr,

a belülről látók

fényességét!

Arra születtem

Adamis Anna: Arra születtem

hogy kisgyerek legyek,

anyám mellett játsszam hosszú éveket,

arra születtem, hogy felnőtt is legyek,

s megértsem a szóból azt, amit lehet,

s végül arra jöttem én e világra,

hogy hinni tudjam: nem vagyok hiába.

Arra születtem, hogy megszeressenek,

s megszeressem én is azt, akit lehet,

arra születtem, hogy boldog is legyek,

s továbbadjam egyszer az életemet,

s végül arra jöttem én e világra,

hogy belehalnom se kelljen hiába.

Falu Tamás: Tengernek születtem

Tengernek születtem,

s csak egy vízcsepp lettem.

Erdőnek születtem,

s egy árva fa lettem.

Madárnak születtem

és csak két szárny lettem.

Két szárny lettem csupán,

amely meg-meglebben,

fölszálltam s eltűntem

a kék végtelenben.

Hervay Gizella: Leltár

Mert megszülettem én is úgy, hogy nem akartak.

Mindegy, hogy ki. Apám, vagy Anyám,

vagy csak ez a század,

két háború árvája, szegény.

Megszülettem mégis, mert még befizet

a Jó Természet egy-egy árvaházra,

hogy a névsorolvasásnál legyen valaki.

Szülőföld helyett térképen tanultam járni,

kiradírozott hegyekre rajzolt tengerek

és tengerekre festett hegyek között.

Halottaktól tanultam beszélni –

mondták magukat a kövezetnek konokul,

alattuk az ég. Így lettem felnőtt.

Így vert vaságyra a szerelem.

Életben maradtam mégis.

Mindegy, hogy meddig és miért.

Megszületett a fiam és akartam.

József Attila: Levegőt!

Ki tiltja meg, hogy elmondjam, mi bántott

hazafelé menet?

A gyepre éppen langy sötétség szállott,

mint bársony- permeteg

és lábom alatt álmatlan forogtak,

ütött gyermekként csendesen morogtak

a sovány levelek.

Fürkészve, körben guggoltak a bokrok

a város peremén.

Az őszi szél köztük vigyázva botlott.

A hűvös televény

a lámpák felé lesett gyanakvóan;

vadkacsa riadt hápogva a tóban,

amerre mentem én.

Épp azt gondoltam, rám törhet, ki érti,

e táj oly elhagyott.

S ím váratlan előbukkant egy férfi,

de tovább baktatott.

Utána néztem. Kifoszthatna engem,

hisz védekezni nincsen semmi kedvem,

míg nyomorult vagyok.

Számon tarthatják, mit telefonoztam

s mikor, miért, kinek.

Aktába írják, miről álmodoztam,

s azt is, ki érti meg.

És nem sejthetem, mikor lesz elég ok,

előkotorni azt a kartotékot,

mely jogom sérti meg.

És az országban a törékeny falvak

– anyám ott született –

az eleven jog fájáról lehulltak,

mint itt e levelek

s ha rájuk hág a felnőtt balszerencse,

mind megcsörren, hogy nyomorát jelentse

s elporlik, szétpereg.

Óh, én nem így képzeltem el a rendet.

Lelkem nem ily honos.

Nem hittem létet, hogy könnyebben tenghet,

aki alattomos.

Sem népet, amely retteg, hogyha választ,

szemét lesütve fontol sanda választ,

és vidul, ha toroz.

Én nem ilyennek képzeltem a rendet.

Pedig hát engemet

sokszor nem is tudtam, hogy miért, vertek,

mint apró gyermeket,

ki ugrott volna egy jó szóra nyomban.

Én tudom – messze anyám, rokonom van,

ezek idegenek.

Felnőttem már. Szaporodik fogamban

az idegen anyag,

mint szívemben a halál. De jogom van

és lélek vagy agyag

még nem vagyok s nem oly becses az irhám,

hogy érett fővel szótlanul kibírnám,

ha nem vagyok szabad!

Az én vezérem bensőmből vezérel!

Emberek, nem vadak –

elmék vagyunk! Szivünk míg vágyat érlel,

nem kartoték adat.

Jöjj el, szabadság! Te szülj nekem rendet,

jó szóval oktasd, játszani is engedd

szép, komoly fiadat!

Oravecz Imre: Eototo és aholi az embertestről

az embertestnek a földtesthez hasonlóan tengelye van,

a tengely mentén öt rezgésközpont található,

mely egészséges állapotban a létezés örömét visszhangozza,

betegség esetén viszont figyelmeztető jeleket ad,

az embertest első rezgésközpontja a fejtetőn van,

az első rezgésközponton keresztül

helyezi a Teremtő az életet az emberbe,

és azon át is veszi ki onnan,

az embertest második rezgésközpontja az agyban van,

a második rezgésközponttal az ember

képes magától gondolkodni

és megérteni a Teremtő tervét,

az embertest harmadik rezgésközpontja a torokban van,

a harmadik rezgésközpont révén

az ember ima és ének alakjában

beszélget a Teremtővel,

az embertest negyedik rezgésközpontja a szívben van,

a negyedik rezgésközpont

a Teremtő iránti alázat

érzését kelti az emberben,

az embertest ötödik rezgésközpontja a köldök alatt van,

az ötödik rezgésközpontban

a Teremtő jelen van az emberben

és irányítja a szervek működését

Weöres Sándor: Rongyszőnyeg

(részlet)

13

Én is világot hódítani jöttem,

s magamat meg nem hódíthatom,

csak ostromolhatom nehéz kövekkel,

vagy ámíthatom és becsaphatom.

Valaha én is úr akartam lenni;

ó bár jó szolga lehetnék!

De jaj, szolga csak egy van: az Isten,

s uraktól nyüzsög a végtelenség.

Bodosi György: Légy önmagad

Légy magad, légy önmagad!

Küldöz a szó, hív a hang.

Légy magad, légy önmagad!

Bátran bontsd ki szárnyadat.

Légy magad, légy önmagad!

Tűzd ki, küzdd ki sorsodat.

Légy magad, légy önmagad!

Se szebb díj, se nagyobb rang.

Légy magad, légy önmagad!

Égj, lobogj, szórj lángokat.

Légy önmagad!

Csanád Béla: Misztérium

Az életem

részesedés mindenben.

Szüntelen áramlás.

Szüntelen jelenlét.

Szavaim, mint a követek

előttem járnak,

s jelek szegődnek a nyomomba.

Lobogóm

tenyérnyi folt az égen.

Nem felhő, nem fantázia.

Fény és reménység.

Egy ajtószárny.

Egy angyal szárnya.

Bella István: Az ég falára

A gaz, ami a sírjukon kékell,

az ég, ami sírjukból terem,

megtenni külön életével

ami még bennük végtelen.

Így tanulok én is halkulni,

leszek csönddel, éggel teli,

és nagyon, nagyon földöntúli

és nagyon, nagyon emberi.

Rákos Sándor: Áldozati tábla

Milyen csillagra vetettél engem, Uram?

Lényeid itt fölfalják egymást s az ölni nem akaró megöletik,

mert gyengeség bűnében találtatott.

Mit véthettem én korábban,

hogy ide száműztél,

mindenséged félreeső zugába, alacsonyrendü életek közé?

Az értelem – értelmed paránya – szűkölve jár itt körbe-körbe,

mint a ketrecbe zárt vadállat.

Mit tehet az, akiben a gyöngéd érzés szárnyait

a gondolat összetöri?

Próbáljon élni kínok és ellentmondások közt,

szemet hunyva s ha kell hazudva is –

ahogy lehet?

Vagy szögezze elméje pengéjét tulajdon mellének

s döfje át saját szívét,

ha így becsületesebb maradhat?

Csak élek, töprengek, mint annyi érző lélek,

mióta a föld áll

s a tanácstalanság vak üregébe hullok.

Esőid mosnak, szeleid szárítanak,

vagyok elgurult kő, lehulló faág.

Meddig tartasz még a fényen, a Nap lobogó szárnyai alatt

s mikor dugsz a föld alá, ki tudja azt?

S ha majd elásott testem fölött az évezredek átdübörögnek,

ki emlékezik legbensőbb valómra vissza?

Talán benned magadban merül csak föl az, aki voltam,

szólván eképpen:

„Igen, ezt is gondoltam valamikor!”

Szabó Lőrinc: Álarc mögül

Villám-agancsait a zivatar

büszkén hordozza előttem.

Ki van itt istenhez közelebb?

Ki tudja, ki tudja,

honnan jöttem, mire jöttem?

Az Úr visz, a szellem, a titok, a fény,

Ő ragyog előttem az éjben.

Tántorgó tornyokkal játszik a sors,

de tudom, valaki

mindent megtesz helyettem, értem.

Valaki tudja, hogy Ő vagyok én,

Ő veti sugarait rám;

az örök vágy új pillanata,

a kíváncsi mindenség maga

az én kis emberi szikrám.

Az ember álarc. Vágyaim

gyökereiket a pokolig ássák;

szemem az ég – ki látja benne,

ki látta, ki látja

a fecskék kék nyilazását?

Az Egy csak álarc, alatta az Ő,

alatta a Sok meg a Senki:

sorsom, hogy változás legyek,

mely a saját

ellentétét játszva teremti:

az örök Kisértet fia vagyok,

mindig leszek és sohse éltem:

éjjel tűzagancsos vihar

s utána a kék fecskeraj

a csivogó, hajnali égben.

Szabó Lőrinc: Megint vas-korban

(részlet)

Zendülj föl bennem, Isten, Eljövendő,

zendülj föl újra, tompán, komoran:

rázd meg lelkemnek alvó hegyeit,

hogy lássalak, érezzelek, s ne csak

semmiből épült bástya légy

a tiszta ész üres tereiben.

Kard kell: legyen lelked a kard! De rázz föl,

mint mennydörgés a csöndet, mert csak így

leszel valóság … Rázz föl és mutasd meg:

test vagy és hús … Rázz föl, mert lelked is

csak így lesz kard, kezembe fogható!

Bittei Lajos: A tűzmadár

Az egyik szárnyam égbe szánt

a másik víz szinét

súrolja sebes röptü láng

vagyok én aki rég

egy vulkán roppant kráterén

kitörve megszökött

nyomomban ott izzik a fény

a sötétség fölött

vörös ég az ablak

kunyhón és palotán

olvadt pörkök maradnak

az üveghegy falán

retteg tőlem a gyáva

csak a bátor csodál

egy tollam sugarára

kigyúl a láthatár

ha átzúgok a tengeren

forrnak a hűs habok

meg nem állíthat semmi sem

fészket én nem rakok

utamat társtalan rovom

mindegyre és tovább

el nem tévedek otthonom

a széles nagyvilág

előlem mind kitérnek

szűkölve a szelek

egyetlen büszke ének

feszíti lelkemet

hogy a határtalannal

azonos egy vagyok

szabadabb mint az angyal

fellegeknél nagyobb.

Megfognál mégis te merész

hogy szárnyamat lenyesd

egy pillantásomtól elégsz

a szemed rám ne vesd

porrá omolnál mielőtt

nyújthatnád ujjadat

füstté foszlana friss erőd

egy suhintás alatt

borulj inkább a földre

arcod homokba fúrd

míg messze száll dörögve

kit önnön lángja gyújt

akkor állj újra lábra

ha megtört a varázs

és nem marad utána

csak egy vérző parázs.

Horváth Elemér: Halandó

Elcsodálkoztam a csillagokon

elcsavarogtam a földön

hazaértem a szerelemben

fönnakadtam a világ rendjén

előbb halok meg mint szeretném

Lesznai Anna: Szavaim anyja

Furcsa szavak, szivembe merről nyilaztok

Mint ölelkeztek játszva pillangós ajkamon?

Miért mondom: „Rózsát és vágyat vérzik a dombunk.”

Hisz barna földből duzzadt a hűs halom

Rajta a virágok tőből teremnek

S kit összebogoz velük kusza szóm.

A vér s a vágy, lüktetése eremnek.

Zöldnedvű zsenge májusi füvet tapodva

Mosolygok bolondos hervadt őszi szavaknak:

„Múltamnak magvát hintem búcsúzó daruhadaknak.”

S ha foglyot és nyulat rejtő csalitos parton

Érett szederrel telíti november a markom,

Fejem csóválom a szókra, kit májusi kedvem kevert el:

„Tavaszok tejét szíva szívem kacagva hevert el.”

Mert édes szóim szülője nem vagyok:

Életem varázskapuja alatt

Idegen vándor karaván halad.

Végtelen ősöknek bogárzó kedve

Nyerít soraim dobogó zenéjén,

S még eljövendő napsütések kéjén

Zsendülnek szóvá sallangos betűk.

Gyökérző ősök, csillagzó utódok

Testvéri párzás hangja zsong belém

S fák, füvek, felhők párás képzetén

Rovódik révült emberi beszéd.

Szószirmok hullnak halk lelkem havába

S daloló csőrét hajnalszín flamingó

Mártja meg vérem ringó hab tavába.

Zengést küld reám zengő Avalun

Hol szól a lomb és cseng a déli csend.

Szeretkezés kincseitől hasadva

Rózsazáport lövell a föld a napra

Hímporos lepkeszárnnyal szőtt az ég

Hívó hegyeknek színe kékkel ég

S keblébe ölel – vár reánk a kék.

Ott mennyen húznak megnyílott szemek

Énekes rögben szívek vérzenek,

És szó, szem, szív, mind áttetsző üveg:

Mögöttük ég az ég, mögöttük égek én

Én szóló mécs, fénylő ige az Úr kezén.

Görgey Gábor: Imhol vagyok

Akárhol laktam,

sűrű fészekmagasban,

kiapadt ókutakban,

növény s állatalakban:

mindig hallottam, halkan

hogy berreg a

kimondhatatlan kamera

s az éj-nyitotta réseken

egy háromszögalaku szem

néz láthatatlan.

Veress Miklós: Erdő a vadaknak

bezárva mindenféle hitbe

bezárva minden nagy csodába

pőre ég alatt kifeszítve

kinek keresztről csüng a lába

és vért köpköd az éjszakába

úgy állok itt isten bohóca

nyomorúsággal takarózva

köröttem málna és szamóca

mint kitépett állatszemek

és szőlőkacs és szederinda

kígyózik hűvös homlokomba

mint bábuból lóg lomha koca

zizzen a felzúdult vadonba

belsőmből minden szédület

már álmaimnak van csak láza

önkínzó félelmes parázna

mert nincsen ki meg ne alázza

csillaggá tartott szívemet

úgy veszek el a rengetegben

mint emberség az emberekben

a gyík arcomtól visszaretten

mert szemeim is elrohadnak

mint málna szeder és szamóca

ráng és ring isten bohóca

ahogy tépik a bogarak

ne zúgolódj mondom magamnak

nem vagy magad mondom magamnak

eszméim lassan szétszakadnak

állok a pőre ég alatt

karom az ág a madaraknak

szemem étek a madaraknak

erdő leszek minden vadaknak

ha már meghalnom nem szabad

Határ Győző: Hűség

(Ars Poetica)

a szó e szó csak mély kíséret

életem én megkísértlek

hűség életszentelő hűség

szivet reszkettető gyönyörűség

ha mások eladják elaludják:

viszem hiszem – tegyem a munkát

hűség életszentelő hűség

szívünket tépő gyönyörűség

hogy magam egy-testem elvermelve

csak a munkát a munkát termelje

hűség életszentelő hűség

szivet reszkettető gyönyörűség

lelkembe vésve gondomba ásva

munkámnak ne legyen megállása

tisztán lábak nélkül fehéren:

az én szárnyam az én testvériségem

hűség életszentelő hűség

szívünket tépő gyönyörűség

József Attila: Ne légy szeles …

Ne légy szeles.

Bár munkádon más keres –

dolgozni csak pontosan, szépen,

ahogy a csillag megy az égen,

úgy érdemes.

Gulyás Pál: Búcsú az élettől

Hadd haljak úgy meg, hogy megleltem,

hadd haljak úgy, hogy átöleltem

a messze szálló szép eget,

mit utolérni nem lehet…

Tóth Árpád: Új tavaszig vagy a halálig

Most, hogy megint útfélre estem,

Eltűnődöm e téli esten,

Mi volt az élet, uramisten?

Mi volt? ez volt: sok fénytelenség,

Fakó robot és kénytelenség,

Száz bús határ reménytelenség.

Borult egek kevés azúrral,

Koldus pajtásság pár nagy úrral,

Pár ájult nóta, tépett húrral.

Egy-két vad mámor nyoszolyája,

Egy-két asszony jó, meleg szája; –

Volt, nincs. Csöndes a szívem tája.

Most itt ülök, roppant hegyek közt,

Betegen a többi beteg közt,

Múltnak háttal, halállal szemközt.

Lesz-e másképp? várjam? ne várjam?

Lassan szétszéled a homályban

Bitang jószágom, kedvem, vágyam.

Nyomukban, mint fekete bundás,

Begyűrt süvegű öreg kondás,

Hallgatva ballag a lemondás.

S mégis, a csönd-paplanú télben,

Nagy nyugalom évadját élem –

Érzem, az Isten gondol vélem.

Mint a bokrok setét bogyókkal,

A hó alatt zamatozókkal,

Megrakva szívem hűvös jókkal.

Hogy mire jókkal, majd megválik,

Mire a hó gyapja lemállik,

Új tavaszig vagy a halálig.

Fekszem megadva, békén, resten,

S néz rám, át a végtelen esten,

Tűnődve sorsomon, az Isten.

Fodor József: Próféta

Már hány bősz éve, hogy hangod terel,

Isten! Föltépjem szám, velőm kiszórjam

Metsző szeleidbe, mik durva-zordan

Perelnek? Vág a szél és bőg a szikla,

És életem már kerge állatok

Nyomoránál lentebb: de zúgni kell!

Mit rámbíztál, nem maradhat titok,

Pedig alig lehellek már, s vagyok.

S amit kívánsz, felülmúlja szavam –

És én nem tudom, mit akarsz velem,

Holott az ember, nézd csak, gúnyosan

Fintorog súlytól dadogó nyelvemen.

Mert nézd csak ezt! Óh, vágd ki lelkemet,

Hasítsd májam, ha úgy jó szent-veszett

Kedvednek: ám nézd! Száz száj mit tehet

E vak csordával! Nézd, nézd Istenem,

E torz állatot! Egeid alatt,

Melyek ragyognak, s égöveid szabad

Nyílásában! Óh nézd, a szellemen

Szoptatott embert, vad, vak bódulat

Őrült, kifordult, elvetemedett

Táncán! Óh, bénítsd, ne lásson, e szemet,

Húsomat hamvaszd el, bús indulat!

Óh, jaj nekem, Isten, szent gyötrelem

Küldője! Jaj, kit dühödt szerelem

Fűt, tenni, zúgni, változtatni itt!

Jaj, földönfutó: be fáj életem,

Óh, hullni látni csüggedt-hirtelen

Jövő, emberség minden zászlait!

Jaj, értelmetlen pokol: s hagyva itt

Munkát, harcot, nem menekedhetel!

Tehetetlenség, szó, harc hasztalan

Volta szaggat: s a Hang űz, tenni kell!

Hatni, tépni, sírni, üvölteni,

Hiába élt jók sorát tölteni!

Óh, örjöngő föld! Ég, mely forrsz fölül,

Vad, ragyogó, őrült kékkel; s te, Sors,

Élet – s halál – titok: hit s hittelen

Kín közt, verve, itt sírok, egyedül!

Óh, van célja, fog-e hallgatni még

Jóra az élő? (mert már más titkaid

Nem kérdem, Világ: hogy van-e értelem,

Nagy végső?) vert lelkem földre lapul,

S csak arra kérdek: van-e reménye még,

Hogy röpke napjait betölti e nép

Méltón s az ember egyszer megjavul?

Isten, rettenetes a küldetés:

S a szörny-órák legszörnyübbjei ezek –

Hogy csontomba száz kérdés, mint a kés,

Tűz, s a kétség velőm olvasztja meg!

Óh, vérivó napok pokol-közén

Lelkem, ím, sírva szaggatja magát,

S faggat, Titok: hogy újra szántsam én

Kietlen, vak, rettenetes csodád!

Nagy László: Tájkép magammal

Tengerbe bukott napvilágtól

búcsúzkodok, lépnék utána:

hideg tajtékon holtan táncol

szivem öröme, ifjúsága.

Végső ez a stáció, végső,

ne lessetek, nagy vízhez értem,

eddig elértem –, világ-sértő

arcom ezt jelzi mészfehéren!

Legyek csak árva. Rám a mocsok

tündökölhet, hogy megigézzen,

ellene fürdők, itt pancsolok

rettegve a végzet vizében.

Visszaköpöm a halál ízét,

amit a habok dobálnak számba,

dolgom: el ne moccanjak innét,

legyek élet s halál határa.

Hátamnál dombok: néhány emlék

búbosodik, ennyi a kincsem,

még nem hűltek le, – mint kemencék

melegítik fázó gerincem.

Bartalis János: A mezők áldása

Búzakoszorús,

kukoricacsöves,

nagyfüves Mező!

Áldlak! Áldlak!

És áldjon meg téged az Úr,

miképpen én is megáldottalak.

Könnyeimmel öntöztelek,

verejték-cseppjeimmel

szenteltelek.

Ó, küzdő,

verejték-cseppes,

drága Mező!

Szántottalak,

rögödet törtem

és szent lettem.

Most szentek koszorúja fejemen.

Véreim nehéz terhe szívemen.

A bús földön megyek, megyek,

siratnak fénylő fellegek.

Kassák Lajos: Ó élet

Elhagytam halaimat a folyót

minek fehér

és kék habjai közt élnek.

Úgy érzem mindenem

oda veszett.

Tejszagú fürge ifjúságom

lányok bimbózó mellei

határtalan vágyaim

alig emlékszem rátok.

Mélységes tükrű ég

ne húzd be előttem a függönyt.

Ó jóttevő karok

emeljetek fel a porból.

Valahol hív még valaki

hagyjátok hogy

elinduljak.

József Attila: Elégia

Mint ólmos ég alatt lecsapódva, telten,

füst száll a szomorú táj felett,

úgy leng a lelkem,

alacsonyan.

Leng, nem suhan.

Te kemény lélek, te lágy képzelet!

A valóság nehéz nyomait követve

önnönmagadra, eredetedre

tekints alá itt!

Itt, hol a máskor oly híg ég alatt

szikárló tűzfalak

magányán a nyomor egykedvű csendje

fenyegetően és esengve

föloldja a tömény

bánatot a tűnődők szivén

s elkeveri

milliókéval.

Az egész emberi

világ itt készül. Itt minden csupa rom.

Ernyőt nyit a kemény kutyatej

az elhagyott gyárudvaron.

Töredezett, apró ablakok

fakó lépcsein szállnak a napok

alá, a nyirkos homályba.

Felelj –

innen vagy?

Innen-e, hogy el soha nem hagy

a komor vágyakozás,

hogy olyan légy, mint a többi nyomorult,

kikbe e nagy kor beleszorult

s arcukon eltorzul minden vonás?

Itt pihensz, itt, hol e falánk

erkölcsi rendet a sánta palánk

rikácsolva

őrzi, óvja.

Magadra ismersz? Itt a lelkek

egy megszerkesztett, szép, szilárd jövőt

oly üresen várnak, mint ahogy a telkek

köröskörül mélán és komorlón

álmodoznak gyors zsibongást szövő

magas házakról. Kínlódó gyepüket

sárba száradt üvegcserepek

nézik fénytelen, merev szemmel.

A buckákról néha gyüszünyi homok

pereg alá … s olykor átcikkan, donog

egy~egy kék, zöld, vagy fekete légy,

melyet az emberi hulladék,

meg a rongy,

rakodtabb tájakról idevont.

A maga módján itt is megterít

a kamatra gyötört,

áldott anyaföld.

Egy vaslábasban sárga fű virít.

Tudod-e,

milyen öntudat kopár öröme

húz-vonz, hogy e táj nem enged és

miféle gazdag szenvedés

taszít ide?

Anyjához tér így az a gyermek,

kit idegenben löknek, vernek.

Igazán

csak itt mosolyoghatsz, itt sírhatsz.

Magaddal is csak itt bírhatsz

óh lélek! Ez a hazám.

Rónay György: A tenger, a szél, a hajó

Bízzál a mormolásban.

André Breton

Nem ismerem a tengert. Soha nem fogtam puha, sós kezét.

Csak az álom moraját ismerem.

Ragyog a hold és hömpölyög az ár.

Csak ezt a tág belégzést ismerem, ahogy a mélyben készülődik,

a tüdő tágulását, a sejtek és a véredények tágulását,

ahogy a nyugalom föltornyosul, a mozdulatlanság megindul –

nem ismerem a tengert,

csak ezt az áradást, ahogy a szikkadt homokot elönti,

ahogy hab habra csap, tajték tajtékra fodrozódik,

hullám hullámra hull –

csak ezt,

jégmadarak ringását, sirályok zuhanását,

vajúdó vemhek tornyosodé feszülését –

nem ismerem a tengert,

csak az álom moraját ismerem,

ahogy az ár tetőfokán kicsap a tenger,

az apályt ismerem,

a hanyatló hullámokat, hátráló fodrok csillámos taréját,

szikkadó fövényen rákok rémült rángásait,

tengeripókok színeváltozását az ollós iszonyatban,

haldokló moszatok gyűrűjében kocsányszemű hüllők agóniáját,

s a pánik mocsarának közepén a fodros kagyló rózsaszín csodáját,

akár egy asztal bársonyán, akár egy bársonyos tenyéren,

és benne zúg a tenger.

Bízzál a benti mormolásban.

*

Nem ismerem a tengert. Csak a szél zúgását a partokon.

A szelek ostorát.

Mindig a tengerparton éltem.

Mindig egy kikötőben éltem, a kék öbölben útrakész hajókkal,

örökös rakodás zajában, ahogy hét tenger árúit kirakták,

a hajók gyomra döngött, léptek, ládák és talicskák alatt,

mintha harangok zúgtak volna folyton –

örök harangzúgásban éltem,

örökké néma csöndben, fülem egy kagylóra szorítva,

zúgott a tenger és a szél,

nem ismerem a tengert, csak a szél zúgását a parton,

mindig a tengerparton éltem, mindig zúgott a szél,

meg-megrázta a pléhtetős kis bordélyházak ablakát,

s a tengerészek énekeltek,

nem ismerem a tengert, de ismerem a szerelmet a szélben,

szelek sós permetét, amelytől nyirkos lesz a nők haja,

ahogy a pálló kötelek döglött kigyó-csomóin állva

integetnek –

zúgj, szél, zúgj,

vidd a hajókat.

*

Nem ismerem a tengert. Csak a hajót a tengeren.

Mindig a tengeren éltem. Mindig egy hajó orrában álltam,

örökös árapályban, mindig az első hullám élén,

s egy halat vártam szigonyommal.

Nem ismerem a tengert. Nem ismerem a tenger halait.

Csak az álom kagylózúgását ismerem.

Nem a halat. A hold pikkelyét a habon.

Egy hajó orrában állok, szigonnyal a kezemben.

A halat várom.

Bízom a benti mormolásban.

Sárközi György: Égi utazás

Gondolat, büszke hajó, feszítsd ki szárnyas, tiszta vitorlád

Köteleidnek csavaros rendje készen áll

A messze útra, még csak a ragadó, füttyös szélre várok.

Nem tengereknek acél hullámai kígyóznak most vezető sineiddé,

Nem várnak szűz szigetek ma szabadítót, vőlegényt,

A félénk halnép elkerüli kutató hálód szövedékét.

A kék levegő szabadabb magasát hasítsd szabad hajó, ma,

Hagyd el a lomha vizet a dicsőbb elemért,

Repülj, csodálatos sárkánya észszerű mitológiának!

Repülj s figyeld a szárnnyá terült vitorlák öntudatos csapását

S a rejtett célhoz oly konokul forduljon kormánykereked,

Mint a delejtű rendületlen hűséggel őrzi a két sark irányát.

Érzed-e mint locsol hulláma a sulytalan óceánnak?

S mint marad el minden valóság s lesz minden emlék,

Melyet szines hináruszályként viszel a magasba magaddal?

Vasmacskád csak aludjék a tengerhomokban … rég eltépted a láncot,

A te tengereden nincs láncos horgonyozás,

S nincs néma szélcsend, szárnyad alá süvölt az égi törvény.

Ott az örökre kiszabott szabadság viharos szelei ragadnak,

Húznak egy földig sugárzó kikötő felé,

De melynek igaz fényét csak a magas út izzadt hajósa látja.

Oda törj, égi hajó, ha el is tűnsz, el is veszel szinedölő tüzében:

Hallván, befogad minden gondolat végkikötője: Isten.

Káldi János: Rába-parti elégia

Elnézlek, Rába, amint itt szaladsz,

mintha sietned kellene,

pedig neked bátyád az idő,

ráérsz;

sokkal tovább élsz, mint mi emberek.

Ráérnél elcsevegni a parti fákkal,

az elhamvadó virágokkal;

ráérnél eljátszogatni a halvány füvekkel;

hallgathatnád nyugodtan a parasztok énekét,

amint idecsapja az alkonyat;

elnézhetnéd a távoli madarakat,

amint mennek, mennek,

s most olyanok éppen,

mint egy széttépett őszi lomb darabjai;

s beszélgethetnél velem is,

aki élek hatvan-hetven évet

és már nem leszek.

Neked bátyád az idő:

már ezer évvel ezelőtt is így futottál,

s így fogsz futni ezer év múlva is.

Meg fogod látni a messzi, nagy nyarakat,

a jövőbeni égboltokat;

ismeretlen virágok sütnek föl partjaidon;

s látni fogsz más embereket is.

De az én szívemből akkor már por lesz,

szemeimből is tiszta por.

Rába, te komoly-énekű,

te alkonyatkor legszebb,

ezüstpikkelyű,

mily jó neked:

a meglévő mederben szaladsz tovább;

tudod, honnan indulsz és hova érsz;

nem kell megteremtened mentedben

a nyárfasorokat és füzeket,

azok ott állnak már

hosszú-hosszú évek óta;

de én magam szakítok utat

idegen sziklák és erdők között,

s ki tudja, hova érek el.

A homlokom néha csupa vér,

a szívem néha csupa seb.

Futnom kell a magam-szülte tájakon,

meg kell neveznem

saját virágaimat, csillagaimat,

azt a nyárvéget, amit én küldök

a sose-látott városok parkjaiba,

azt a csöndet, ami belőlem szakad ki.

Könnyű neked,

szaladsz lefelé,

s az évek

törvény szerint

átrendezik a mezőket, amerre haladsz:

a nyár

izzó gabonatáblákat terít partjaidra,

az ősz

letépdesi fáid lombját.

S te mész, futsz mosollyal,

gondtalanul.

De én:

száz fájással török előre,

s viszem magamban

a mindenséget.

S itt – bent – örökké fúj a szél

s naponta világok égnek el.

Rába, te nem tudod,

az ember mit ér meg,

mit szenved,

míg a belső földrészeket helyükre teszi,

míg itt belül is

az égboltot és vizeket

ügyesen, gondosan elrendezi,

amíg helyükre állnak

– vékonyka füstjeikkel –

a faluk, a tanyák,

amíg kinyújtja hosszú füzéreit

a fény-beszédű villanyvilág.

Rába, te nem tudod azt

hányszor sír az ember

a belső rend romjai fölött,

hányszor térdel le önnönmagában,

mikor minden csupa hamu már,

s a benti végtelenség füstölög.

Csak nézi, nézi, ami volt,

porrá vált hegy a való:

üszkös gerendák, füstös nárciszok, kövek,

remények, üvegtörmelékek, nyárest-darabok,

egy sor kormos rózsakaró,

s mintha hullna, hullna,

– nyáron –

a hó.

Rába,

te kolompszóval-díszített partú,

szomorúság, komolyság folyója,

mindent elviszel:

jön a tavaszi mező, traktorokkal – és elviszed,

jön az őszi erdőszél, favágókkal – és te elviszed,

az orgonák lilaságával,

az emberek álmaival tovafutsz.

Jönnek a régi búcsúsok

messze, mélyen,

a tudat-alatti úton,

a szülőföldön,

a gyermekkorból,

alig-alig énekelve már,

és viszik a tengernyi virágot Máriának,

– és te elviszed őket.

Jönnek az ezutáni emberek,

a XXI. század fiai,

fölépítik világukat

megértésből és szeretetből,

igazságból és kövekből,

– és te elviszed őket.

Örökké zuhogó víz, roppant vonulás!

Rába, neked bátyád az idő,

mosolyogsz rajtunk,

s futsz, futsz nyugodtan.

De lásd:

mi rátiprunk

a te mosolyodra.

Nem állunk meg,

tesszük az örök emberi tennivalót:

megkapáljuk a mákot a kertben,

elszállítjuk a rönköket a fűrésztelepre,

követ-téglát hordunk a városok üres telkeire,

megfestjük a cséplést,

nyáralkonyban,

halvány-nefelejcsű éggel,

nekivágunk az űrnek,

hogy számbavegyük tulajdonunkat. –

Lásd:

ezt tesszük, Rába,

mert nagyon szeretjük azokat,

akik utánunk jönnek.

Takáts Gyula: Élővé zöldülő

Pontosan vándorolunk mi is,

akár a hangyák, a lepkék,

a fák és a virágok is …

Egy szabályhoz kötött jelenlét

rendjében egymásra terítve,

mint tengerfenékre fövény,

rakódunk sulykolt, elhagyott ruhák.

Iszonyú kővel mángorol a menny

s e szervetlen óriás terep

nem is oly szilárd ölén

e holtával élő szőttes

világít… Áramlik tőlünk és felénk…

És az benne a szép, ahogy

körülfog és ragyog minden és

éberré, szebbé is az tesz;

ez élővé zöldülő feledés

hangyákkal, pillangókkal

az irdatlan tér fölött!

A léthez kötött telt lebegés

kisimult szárnyain az a csönd,

amelyben úgy fénylik a képlet,

hogy benne csak minden pontosabb.

Ahogy számolja halhatatlan

mély tengerét a habra omló hab.

Szécsi Margit: Fehér galambot

Fehér galambot, fekete hollót

ingembe raktam, vigyen a szélben,

vigyen az égi hullámverésben.

Látom a földet mélyen alattam,

látok egy írást messzi fölöttem,

szép betűk arról, mivégre lettem.

E zűrös élet mágnes-köréből

nem illik nékem följebbre törni,

sem nem a földi hadakkal ölni,

tettel vagy szóval ölni, gyűlölni.

Mire beborúl a heves égbolt,

nehéz vizei mossák a földet,

magamat látom a tisztaságban,

e csillogó föld nekemvaló lett.

Mire kihajt a tövises ezüstfa,

mire kinyílik szagos virága,

csillag-rengeteg sárgaréz torka

a te szép neved kitrombitálja,

lezuhanok a fényes világra.

Szentmihályi Szabó Péter: Szerelmes vagyok

Szerelmes vagyok a végtelenbe,

a Végtelen sötét terekbe,

ahol az idő kék terekbe bomlott,

hol istenfogak őrölnek kristálycsontot –

oda vágyom, ahol az anyag is reszket,

ahol lefagynak egymásról a testek,

ahol csak nincsen-t és nem-et

suttognak kőajkak el az ércvilág felett,

s a mindenség forgó, örök kupolája nem ing,

hiába földevő, rongyos részegségeink.

Dsida Jenő: Tekintet nélkül

Be kell látnunk:

Ha kérdeznek, becsületesen

felelni kell.

A harcot becsületesen

fel kell venni,

az úton becsületesen

végig kell menni,

a szerepet becsületesen

el kell játszani,

keményen és tekintet nélkül.

A kapuk mögül ebek vicsorognak,

az ablakokból kiköpdösnek

és röhögnek.

Száz közbiztonsági gócpont

adja ki az elfogatási parancsot.

Kemény tárgyak zuhognak a fejünkhöz,

súlyos, vérező kövek,

de néha röppen sóhaj is,

szeretet is, rózsa is.

És este a tűzhely mellett,

vagy szuronyos zsandárok között

hátrakötött kézzel,

mégis mondogatni kell

a fellebbezhetetlen,

sziklakemény,

erősítő,

vigasztaló

igét:

Krisztusnak és Pilátusnak,

farizeusoknak és vámosoknak

zsidóknak és rómaiaknak

egyformán szolgálni

nem lehet.

Jékely Zoltán: A Missa pro pauperibus hallgatása közben

ÚTINAPLÓMBÓL

Alkonyatkor a Stefans-Domban üldögélve, a pompás kődrapériák alatt, bámész tengerentúli turisták, itt is előkelő idegenek között. Az orgona zsongott a magasban, szintén előkelőn, étheri finoman. Ebben a tökéletesen előkelő előlegezett örökkévalóságban gondolataim lázadón és tüntetőn halálom-utánra vonatkoztak. De talán nem is csak az én halálom utánra…

… Halálom után

a koponyám

gurítsátok ide messziről,

a világ túlsó végiről,

hadd visszhangozzék benne ez a

mennyei muzsika,

s az imádság szava

a betegekért s a szegényekért,

s mitől most majd szétveti a gond:

szegény magyarokért,

kiknek sosem volt ily szép templomuk,

s ha lett volna, sem állna ma –

Nekik köszönheted, finom világ,

ezt a muzsikáló csodát,

nekik, akik rongyos zászlók alatt

csontjaikból raktak védőfalat,

vérük sarából vályog-sáncokat.

Tudd meg, te Szerecsen Király,

ki állsz anyám szentelt gyertyáinál,

lángjuk nem csak érette ég,

de minden halottaimért,

Balassiért és Zrínyiért,

Bethlen Miklósért és Petőfiért,

s a földért, mely nevelte őket,

s kínált végtére magán- vagy tömegsírt,

és hányszor megdúlt temetőket!…

Kosztolányi Dezső: Halotti beszéd

Látjátok feleim, egyszerre meghalt

és itt hagyott minket magunkra. Megcsalt.

Ismertük őt. Nem volt nagy és kiváló,

csak szív, a mi szívünkhöz közel álló.

De nincs már.

Akár a föld.

Jaj, összedőlt

a kincstár.

Okuljatok mindannyian e példán.

Ilyen az ember. Egyedüli példány.

Nem élt belőle több és most sem él,

s mint fán se nő egyforma két levél,

a nagy időn se lesz hozzá hasonló.

Nézzétek e főt, ez összeomló,

kedves szemet. Nézzétek, itt e kéz,

mely a kimondhatatlan ködbe vész

kővé meredve,

mint egy ereklye,

s rá ékírással van karcolva ritka,

egyetlen életének ősi titka.

Akárki is volt ő, de fény, de hő volt.

Mindenki tudta és hirdette: ő volt.

Ahogy szerette ezt vagy azt az ételt,

s szólt ajka, melyet mostan lepecsételt

a csönd, s ahogy zengett fülünkbe hangja,

mint vízbe süllyedt templomok harangja

a mélybe lenn, s ahogy azt mondta nemrég:

„Édes fiacskám, egy kis sajtot ennék”,

vagy bort ivott és boldogan meredt a

a kezében égő, olcsó cigaretta

füstjére, és futott, telefonált,

és szőtte álmát, mint színes fonált:

homlokán feltündökölt a jegy,

hogy milliók közt az egyetlenegy.

Keresheted őt, nem leled, hiába,

se itt, se Fokföldön, se Ázsiába,

a múltba sem és a gazdag jövőben

akárki megszülethet már, csak ő nem.

Többé soha

nem gyúl ki halvány-furcsa mosolya.

Szegény a forgandó, tündér szerencse,

hogy e csodát újólag megteremtse.

Édes barátaim, olyan ez éppen,

mint az az ember ottan a mesében.

Az élet egyszer csak őrája gondolt,

mi meg mesélni kezdtünk róla: „Hol volt…”

majd rázuhant a mázsás, szörnyű mennybolt,

s mi ezt meséljük róla sírva: „Nem volt…”

Úgy fekszik ő, ki küzdve tört a jobbra,

mint önmagának dermedt-néma szobra.

Nem kelti föl se könny, se szó, se vegyszer.

Hol volt, hol nem volt a világon egyszer.

Pilinszky János: Majd elnézem

Majd elnézem ahogy a víz csorog,

a tétova és gyöngéd utakat,

a fájdalom és véletlen közös

betűvetését, hosszú-hosszú rajzait –

halott köveken, élő arcokon –

elnézem őket, mielőtt

a feledést kiérdemelném.

Hiszek hitetlenül

Zelk Zoltán: Felelj, ha vagy!

Szélfútta levél a világ.

De hol az ág? de Ki az ág?

Ady Endre: Az Isten-kereső lárma

Neved sem értem, Istenem,

De van két árva, nagy szemem

S annyi bolondot látok,

Hogy e sok bolondságból

Nagy ijedelmemben,

Uram, hozzád kiáltok.

Próbáltam sokféle mesét,

De, hajh, egyik se volt elég:

Szívemben, idegimben

Kiabáló, nagy lárma

Téged keres, Fölség,

Isten, a tied minden.

Babits Mihály: Az elbocsátott vad

Nem hiszek az Elrendelésben,

mert van szivemben akarat,

s tán ha kezem másként legyintem,

a világ másfelé halad.

Mégis érzem, valaki néz rám,

visz, őriz ezer baj között,

de nem hagy nyugton, bajt idéz rám,

mihelyt gőgömben renyhülök.

Ez a valaki tán az Isten

akitől bujni hasztalan.

Nem hiszek az Elrendelésben,

de van egy erős, ős uram.

Már gyermekül vermébe ejtett

s mint bölcs vadász gyenge vadat,

elbocsátott, de nem felejtett:

szabadon sem vagyok szabad.

Ily vadra, régi hercegeknek

szokásuk volt, mondják, jelet,

aranyos nyakörvet verettek,

hogy mindég ráismerjenek.

Így hordom én is titkos örvét

annak aki e rengeteg

ölében elfogott, de önként

újból elveszni engedett.

Azóta bolygok a viharban

vadmódra – de az ő jele,

erejének bélyege rajtam

hogy ne nyughassam nélküle

s mint szélcibált bogáncs amelyen

a szivárvány lába pihen,

illattal tellik: úgy betelljen

sóvárgással bogáncs-szivem.

Nem hiszek az Elrendelésben,

mert szabad vagyok: oly szabad,

mint a bolond bogáncs a szélben

vagy vad bozót között a vad.

„Vezessen Hozzád a szabadság!”

így kérem olykor aki vár,

mert nem annak kell az imádság,

ki Istent megtalálta már.

József Attila: A kutya

Oly lompos volt és lucskos,

a szőre sárga láng,

éhségtől karcsú,

vágytól girhes

szomorú derekáról

messze lobogott

a hűvös éji szél.

Futott, könyörgött.

Tömött, sóhajtó templomok

laktak a szemében

s kenyérhéját, miegymást

keresgélt.

Úgy megsajnáltam, mintha

belőlem szaladt volna

elő szegény kutya.

S a világból nyüvötten

ekkor mindent láttam ott.

Lefekszünk, mert így kell,

mert lefektet az este

s elalszunk, mert elaltat

végül a nyomorúság.

De elalvás előtt még,

feküdvén, mint a város,

fáradtság, tisztaság

hús boltja alatt némán,

egyszer csak előbúvik

nappali rejtekéből,

belőlünk

az az oly-igen éhes,

lompos, lucskos kutya

és istenhulladékot,

istendarabkákat

keresgél.

Szabó Lőrinc: A szelíd tanítvány

Szebbek a szép tavaszi napoknál is, de szavaid, barátom,

hidegek, mint a vas, és még az éjszakánál is ijesztőbbek.

Minden este megáldalak álmaimban, te nem is tudsz róla.

Nem is tudod, mennyire szeretem okos szemeidet.

Azt szeretem benned, amit nem akarsz nekem adni,

a magányodat szeretem és lelked kételyeit,

mert örök szomorúság borzong benned,

mikor a Megismerhetetlen ajtait nyitogatod előttem.

Régóta enyém vagy. A Hegyen is te beszéltél velem?

Sokáig elvesztettelek, azért csábított a kentaurok és pogány nők hivása.

Itt maradok veled. Hallak. Rád figyelek, de még szégyenkezve és kissé tartózkodóan,

mint a virág, mely a februári nap simogatására nem mer egészen kinyílni.

Tandori Dezső: 1976715/0-A kör össze akar zárulni, bárhogy

Jól együtt vagyunk, csak Te hiányzol.

Ez a marhavásári üzenet

is megérdemel végre egy verset;

minden megérdemel, ezt tudjuk. Jól

együtt vagyunk, csak mégse. Mégis, hol

lehetsz, s milyen a te együttesed?

Mi itt, könyvespolc, fotel, ágy, székek,

virágtartók lakói lemásol-

juk épp a tegnapi huszonnégy óra

mai megfelelőit; megfelel, nem

felel meg, ilyen játék nincs. A nagy T

betűt is kisebbre váltjuk nevedben,

nem mintha bármivel is fogyatkozna

bármi. Hiányzol, s jobb így, ha kisebbként.

Szabó Lőrinc: Szédület

Nem kell nekem a ti istenetek!

Okos a világ, gyáva, beteg.

Lapos mocsárban lapos az ég:

„Csak felszínt, emberit: ez is elég!”

Hegytetőn állok – Óh, fellegek,

hogy hív a ti rohanó lelketek!

Én emberentúlit akarok –

Óh ormok, rémek, erők, viharok!

Óh, ormok, álmaim ormai!

Óh, szédület iszonyu tornyai!

Föl! Föl! Hunyt szemmel! Kicsi a lét,

de megnő, aki szakadékba lép.

Föl! Át! Le! – Szétcsap az egy irány –

Oldj ki magamból, emelj, Apám!

Tépj ki – végy vissza, Istenem:

ölj meg, ölelj meg, Végtelen.

Tóth Árpád: Tetemrehívás

Olykor a bíbor alkonyaiban

Elnehezedik a szivem –

Felnézek a nagy, csuda égre,

És látást látok, úgy hiszem.

Boldogtalan fantáziámnak

Úgy rémlik, a felhők felett

Azért a csönd: meghalt az Isten,

És ravatalra tétetett.

Fejénél roppant arany lángok,

Antares s Orion ragyog,

Körüle térdre rogyva sírnak

Az árván maradt angyalok.

Valaki megölte az Istent,

És fekszik némán és hanyatt,

S reszketve a gazdátlan űrnek

Lakói hozzá bolyganak.

Jönnek a sárga Hold-lakók és

A Mars bölcs óriásai,

Saturnus-népek hat szivükkel

S Vénusz szirom-leányai.

És olykor egy-egy emberlélek,

A gennyes Földnek hírnöke

Jön, és láttára szerterezzen

A gyászolók kövült köre.

Ilyenkor egy nagy csöpp isten-vér

Az alvadt sebből fölfakad,

Legördül lassan, s átzuhogja

A végtelen világokat.

Egy nagy csöpp bús, meleg isten-vér –

S a földön bíbor alkonyat

Gyűl tőle a sötét hegyek közt –

S én fölemelem arcomat,

És úgy érzem, e fájó arcnak

Nem lehet többé mosolya,

Mert ember vagyok én is, én is,

Az Isten véres gyilkosa …

Kányádi Sándor: Isten sírján

Ültem az Isten sírján,

megkönnyebbülten:

enyém a lelkem s irhám,

megmenekültem.

Fölálltam, s visszarogytam,

nem volt ahová mennem,

erőm se volt, a harcban

megöregedtem.

Ady Endre: Imádság háború után

Uram, háboruból jövök én,

Mindennek vége, vége:

Békíts ki Magaddal s magammal,

Hiszen Te vagy a Béke.

Nézd: tüzes daganat a szivem

S nincs, ami nyugtot adjon.

Csókolj egy csókot a szivemre,

Hogy egy kicsit lohadjon.

Lecsukódtak bús nagy szemeim

Számára a világnak,

Nincs már nekik látnivalójuk,

Csak Téged, Téged látnak.

Két rohanó lábam egykoron

Térdig gázolt a vérben

S most nézd, Uram, nincs nekem lábam,

Csak térdem van, csak térdem.

Nem harcolok és nem csókolok,

Elszáradt már az ajkam

S száraz karó a két karom már,

Uram, nézz végig rajtam.

Uram, láss meg Te is engemet,

Mindennek vége, vége.

Békíts ki Magaddal s magammal,

Hiszen Te vagy a Béke.

Illyés Gyula: Magamban

1

Magamban kutatom, Ki vagy.

Arrébb teszem a jót a rossztól –

Melyikben vállalod fiad?

Istenem, kit választol?

Szenvedtem, arcomon nyomát,

hordom még minden mozdulatban.

Gyilkolván ismernék reád?

Vagy rá a bűntudatban?

Iszonyban? Mint búvó patak

kanyarogva tetteimben.

Eltűnsz. Fülelem hallgatag,

hogy munkálsz, forrsz, dobogsz benn.

2

Én fölkínáltam, ha segítsz,

segítek én is néked,

hogy megszülessen bennem is

csillogó gyémánt-lényed.

Kisértet! Rántanám karom,

mint megszorított ujjak

bögyéből a vér, árulón

a könnyeim úgy hullnak.

S csak mosolygok félszeg mosollyal,

már mintha emléked keresném,

helyet cseréltünk már, be gyorsan

betelt a törvény.

Eredj, – mondom, de csak magamban,

eredj már, – s magamhoz ölellek,

mit elvesztettem én örökre:

a békét legalább te leld meg.

Fodor József: Várni és hinni

I.

Arany, zamatos ősz! Lépek a fényben,

Rózsálló arcokból fehér fogak

Villannak; már felejtem, amit éltem,

Vérem vak, forró várásban kacag.

Ezt a vad, kék eget, amely betölti

Szemünket, hogy minden fénybe vész!

Vérízű illatot, amely beködli

Agyam, s ínyemben ízlik mint a méz!

Járok a fényben, vetkőznek a lombok,

S a tarlókon piros őszi virág,

De enyhe zsongásba fúlnak a gondok

S a hideg, pap-kemény fakoronák.

Ősz! közhelyes dús, ócska őszi bánat,

Sebhelyes táj, fátyolos lomha ég,

Varázsló szépség, enmagába bágyadt,

Mosolygva csalsz, hogy még messze a vég!

II.

Feldúlva s eltorzulva, mint betört tó,

Melynek jégtáblája egymásra dűl,

És sok mély lék csillog; torlódó, omló

Gőzben a kék elbújik s fölmerül.

Csak játékos borulás, semmi rémség,

Szélesen s messze lüktet a világ,

S lábam az évben fűlve várva lép még,

Mint szeptemberben első-fű diák.

Várni és hinni, mélyen bent a rosszban:

Kissé a minden, a lét titka is –

Csak tartó biztatását vidd magadban

Mindegy a végén, ha csel volt, hamis!

III.

Boríts be, szép ősz, hadd tudjak feledni,

Füröszd szememet, vörhenyes avar,

Árnyék a rémség, a gond buta semmi,

Mi méltó: csak a szépség és a dal.

Skarlát ruhában, forró, mohó fényben

Illatok égnek, erdők zengenek,

Lobog szeptember arany-ünnepében,

Valami isten gyújtva közeleg.

A szél őrjöngve hántja már a fákat, –

De szorgos kéz bedugta már a magot

A vész előtt: mely szebb létére zálog,

Mióta az égből tüzet lopott.

IV.

Temess be ősz, nézni vágyom, pihenni,

Őrült és zord az emberi világ,

Kábító a halál, s szörnyű a lenni,

S a hit: golyhó, – tőrt, bársonyt vélve, hág.

És mégis, fogd, ne hagyd szélnek reményed!

Elbénult táj hagyja az orv telet

Mellére kúszni: de tart a gyökérzet,

Kívül ha ejt is minden levelet.

Csodálatos zűrzavarok világa –

Óh, magadat nem lelheted sehogy!

De mégis, jót rejt, hidd: hogy, mi kínálja

A szebb álmát – remény, hit, sohse fogy.

Fáy Ferenc: Rabság

Magadra vess, ha úgy élsz, mint a rab

a kővé-dermedt álmok ketrecében,

hol üszkös karmod meghasad

s gubancos szőröd lombja leng a szélben.

Fogára tűz az éj és fojt a nap,

s amíg szemedben fészket rak a szégyen

te ott rágódsz a porban, egy falat

– gyerek vetette – emberi beszéden.

Magadra vess, ha úgy élsz, mint a rab

s nem látsz tovább az ember-szabta résen.

Vess bukfencet! hogy minden szenvedésen

s halálon át is ámíthasd magad,

hogy így vagy boldog; s rácsokkal-szabad

csöpp dolgaid közt Isten is megértsen.

Ady Endre: Hiszek hitetlenül Istenben

Hiszek hitetlenül Istenben,

Mert hinni akarok,

Mert sohse volt úgy rászorulva

Sem élő, sem halott.

Szinte ömölnek tört szivemből

A keserű igék,

Melyek tavaly még holtak voltak,

Cifrázott semmiség.

Most minden-minden imává vált,

Most minden egy husáng,

Mely veri szívem, testem, lelkem

S mely kegyes szomjuság.

Szépség, tisztaság és igazság,

Lekacagott szavak,

Óh, bár haltam volna meg akkor,

Ha lekacagtalak.

Szüzesség, jóság, bölcs derékség,

Óh, jaj, be kellettek.

Hiszek Krisztusban, Krisztust várok.

Beteg vagyok, beteg.

Meg-megállok, mint alvajáró

S eszmélni akarok

S szent káprázatokban előttem

Száz titok kavarog.

Minden titok e nagy világon

S az Isten is, ha van

És én vagyok a titkok titka,

Szegény hajszolt magam.

Isten, Krisztus, Erény, és sorban

Minden, mit áhitok

S mért áhitok? – ez magamnál is,

Óh, jaj, nagyobb titok.

Illyés Gyula: Szívem

Egy vendégem volt a szívem;

házamba tért, bennem lakott és

ott vénül meg, ott lesz halott és

örök-örökre idegen.

Ki-kitekintett, kacagott,

vagy zokogott a ráhullt fényben,

a világ tündöklő szemében.

Ismeri mindenki, csak én nem.

– Nem barátom, – a zsarnokom.

Pribék-ököl, úgy tart, hogy fájjon,

záró bilincs nagy hosszú láncon –

De hogy mihez köt, nem tudom.

Habán Mihály: Átlényegülés

Aki önmagát keresi:

Istenre talál.

Aki az Istent keresi:

önmagára lel.

Weöres Sándor: Egysoros vers

Isten rajtad: végtelen könny; Isten benned: végtelen mosoly.

Rózsa Endre: Kéretlen zsoltár

Hogy mindenek beteljenek,

mint titkokkal mélyölű tengerek,

betölthetetlen szépséged betöltöm.

Ahogy folyamok rengenek,

hurcolva új és új eget

az öbölbe, hogy darabokra törjön,

s összeálljon újra, egyszerre mini,

álmaink törvénye szerint –

benned lel tükröt múltam és jövendőm.

S ha már minden megáradott,

elhalmozni a mindiggé-valót,

világokat hordok öledbe össze.

A víz szájába pőre csont,

mit parti kő alól kibont,

s virágos ággal úszik el körözve.

Malomkerekek tajtékcseppjeit

hozom egyenként, hogy beidd,

és lényed mindet boldoggá fürössze.

Ami él – megindul feléd.

Anélkül, hogy ámulva sejtenéd,

jelenlétedbe merül alá minden.

Mint régvárt utazás előtt,

süllyed beléd e délelőtt,

s templomkereszt nyúl ki, hogy búcsút intsen.

Zenés város, szöllőskert, zöld vadon

köt ki benned s ring szabadon;

petefürt-csillagzataid az égre fölkeringnek.

S kit tenget tündöklő valód:

rozsdás bádogszavakba horpadok.

Eldajkál – és kilökhet kedved kényre.

Űrrel telt konzervdobozok

pokolgép-arca elforog,

belefúródik partod fövényébe.

Tűnődhetsz majd, mekkora robbanás

érik benned, s milyen csapás,

hogy nem húzódhatsz csöndje kráterébe!

A legkihívóbb nincs: te vagy.

Számold fel, töltsd be, vagy add ki magad,

hogy önszerelmed örvényébe lássak.

Tárd ki a sziklás martokat;

s mit hullámsírod tartogat:

fölvetheti-e a csillámló látszat?

Félek: nem vagy, nem csupán rejtezel…

Csak oly valóság rejt ezer,

hol a semmi a mindenségbe átcsap!

Illyés Gyula: Esti dal

E mai napot is

Zsákmányát a vadász

Fuvarát a kocsis

Fáradalmát az arató

Hazahoztam

Az ablakfény mely az éjben vigyáz:

a Jó

a Rosszban

A Ház:

ahol valaki hazavár

Ez a helyem

A bérem mégis egy falat halál

Nem a szív: a lét lett istentelen

Aludj velem

Major Zala Lajos: Megmaradási ima

Hegyet hágék lőtőt lépek

lejtőn allék

perceim lejtőjén

tüdőmmel

kapaszkodnék

születésem első lélegzésébe

sorsom kápolnájának lét-kilincsébe

az irgalmasság nyílását

keresve

a Látás gyötrő aranyait

Lét-Világ kondulását

a visszhang szerénységében

szívemből

agyamba

az Elviselhetőség harangjait

fényütőik rezgését

lelkem kételyeiben

hogy

ha nem is hiszem

de erezzem

napról napra

az élet örökkévalóságát

cselekedeteim

remény-káprázatában

ámen

Szabó Lőrinc: A bazilikában zúg a harang

A Bazilikában zúgott a harang

s a parkban két fiatalember

vitázott a költő

égi-földi feladatairól.

Én a földet védtem, és mialatt

a barátommal hadakoztam,

mialatt magammal hadakoztam,

úgy éreztem, egy harmadik

áll mellénk, láthatatlanul

egy harmadik, valaki, idegen.

Munkás lehetett, vagy munkanélküli,

figyelte vitánkat

és én hallottam gondolatait.

Így válaszolt:

Ez az égről beszél, az a földről,

mégis szövetségesek,

egy lélek ez a két fiatalúr,

kétarcú ideológia.

De hát az én

bendőm, a gyalázatos,

enni akar, s természetellenes

vágyát se földi, se égi szó

nem elégítette ki még sohasem.

Szeretnék közbeszólni, egész

egyszerűen, szeretném

megmondani, hogy

az én gondjaimat mellényzsebéből

kifizethetné akárki nagyúr,

miért vagyok hát az anyagiasság

rút mintaképe, miért

nem tudok én is oly ideálisan

gondolkodni, mint ők, akik

csak a jó vagy rossz angyalok harca iránt

érdeklődnek, holott

én, aki, ugy-e,

hordtam, tudjuk, a követ, hogy

legyen lakásuk (ha nem is

fényes, de jobb

az enyémnél) és a ruhájukat

szőttem, megvarrtam, aki a földet

túrtam, cipőt, kalapot

csináltam nékik stb., és

fűtöttem a gyorsvonatot, amikor

gyógyulni, tanúlni Capriba

vagy a Dolomitokba

utaztak, s aki láthatatlanúl

dolgoztam nekik ezer meg ezer

alakban, mondom, szeretnék

közbeszólni, hogy én, az önző

materialista, szintén

ember vagyok, noha sokkal

jobb volna, ha buta barommá

degradálnának a fiatalurak, – szeretném

megmondani, hogy

az én szemeim is látni akarnak,

isten teremtett engem is,

a szépre, jóra, ideálra

van hajlandóság bennem is,

és az én gyermekem se kutyakölyök,

bár elsősorban enni kér,

s amennyit a boldogok érnek,

annyit az én lelkem is ér, –

miért nem néznek hát rám is olyan

érdeklődéssel, mint a levegő

angyalaira, miért nem

beszélnek helyettem, aki még

bánataimat se tudom

az isten törvényszéke előtt

elmondani tisztességesen, – miért nem

dolgoznak, hogy tudnak, azon,

hogy valamikor én is örüljek,

hogy ne dolgozzon annyit az anyám,

mért nem biztatnak, hogy lesz nekem is

ideálom és hazám,

és a hazában valahol

lesz még számomra hely,

ahol egy kis nyugalomért

meghalni mégse kell, …

miért nem mondják, miért nem

érzik ezt az angyali fiatalurak,

akik oly lelkesen távcsövezik a jó

s rossz angyalok harcát, de nem

látják a legszomorubb

harcot, s hogy én

közönséges állat maradok

az örök szegénységtől, mialatt

a Bazilikában zúg a harang

és ők meg utódaik századokon át

vitáznak a költő

égi és földi feladatairól?

Kassák Lajos: A forrásnál

Meghalnék ha mernék

élnék ha megengednék.

Hol innen

hol túl

bolyongok a világban

akár egy bolond

pedig eszemnél vagyok.

Semmi kétség.

Egy pillantás a hídról.

Egy kiáltás a toronyból.

Átok

ez a folytonos jövés-menés

összecsuklás

türelmetlenség.

Valaminek a keresése

ami nincs.

Szemem lecsukódása

az előtt akit szeretek.

De ne szánjatok

nem kérek semmit.

Saját magam

áldozata vagyok.

Megölöm

és ujjá szülöm önmagam

fáradhatatlanul.

De hová jutok így.

Érzem itt valahol

csobog a tiszta forrás.

Fáradt lábaim

Verjetek gyökeret.

Kormos István: Mozsár

Húsvét előtt, Karácsony előtt

hányszor törtelek-zúztalak!

Dió, cukor, mák,

dió, cukor, mák,

szétzúzódott az a világ,

széttördelődött az a világ,

s te VAGY, hogy lássalak.

Bede Anna: A pusztában

Honkeresés-e? temetés-e?

Csak a jajok a némaságban,

seb-törte ajkak remegése,

csak a hideg van, a homály van,

csak egy szempár a szürkületben:

csak a távol leső oroszlán …

De űz a parancs, űz szünetlen:

át kell menni ezen a pusztán.

Sárból falat akik emeltek,

juhot füvekre kik tereltek,

fáradottak, búval rakottak,

a szolgaságtól elpereltek

kiknek szemében égő éden,

torkában mondhatatlan átok,

jönnek egy jel bűvöletében:

tépett, esendő óriások.

Teljesítetlen ős igéret

látomások kábulatában,

veszett, beérhetetlen élet

csillag-omlások távlatában,

csak el, csak el halál utánig,

végső tűz-nap virradatáig,

minden titkok torkolatáig …

míg a vérzúgás csönddé válik …

Fent hűlt világok fénygolyói:

világító mécs milliárdnyi,

most kell lázadni és zokogni,

élettelen rögöt imádni,

és hinni abban, ami nem jön.

Holtak nyugalma várhat aztán …

Segíts új élethez, Teremtőm!

Át kell menni ezen a pusztán.

Tandori Dezső: A damaszkuszi út

Most, mikor ugyanúgy, mint mindig,

legfőbb ideje, hogy

Utassy József: Fény a bilincsen

Isten?

azt mondod:

Isten?!

Mondd csak!

Ő az én

egyetlen

Nincsem.

De nézz

e paradicsomi pogány párra,

ha félsz!

Oly igen árva.

Se istene már,

se csillagi társa.

Csak látomása van

látomása.

Isten:

első és utolsó metaforánk!

Hidd

vagy ne hidd el.

Holt hadak útkeresztjén az időt,

ha látni vélem,

őt látom,

őt:

ki fény a bilincsen.

Orbán Ottó: A kocsis a bakon dünnyögi

Halaszthatatlanul és sürgősen szükségem van szilárdabb

metafizikára mint a fiatalság mágneses vallása a bogarak

közt a füvön

és szilárdabb vigaszra mint az elégiák büdös közhelyei

a férfikor deléről

a vérszállítmány céljához közelít de a megrendelő arca

ismeretlen

neve és kiterjedése rejtély ő a gazda

de birtokán ezer intéző elméletek és háborúk

és szétlőtt kunyhó lakója fogékony-e a bölcseletre hogy

minden a változó és a változatlan kitervelt összjátéka

és lemondhat-e arról hogy ő legyen a tagadás árnya

a lebukó füstoszlop az összeégett pofájú angyal

nem és nem egy romlandó test bakján ülök és

felfogóképességem korlátozott

és mi dolga a végtelen mosollyal annak aki reggeltől estig

földet és gyönyört köpködve káromkodik

a legfőbb jó a köznapi bátorság ez annak igazi képe

ami megfejtés nélkül létezik

és szárnyat ad a göröngynek és az osztódó sejtnek

képzelőerőt

Húzz csont-hús dög a csillagos kátyúból tavasz nyerít

Jánosy István: Hódolat ifjúkorom költőmesterének

Adjuk neki hittel magunkat,

Ő mégiscsak legjobb Kísértet…

Ady: Menekülés az Úrhoz.

Beh kell nekünk az a nagy Másik

ki itt van minden dolgok alján.

Beh jó valakivel beszélni,

ha életünk végleg elvásik.

Midőn a Legszeretettebbnek

koporsóján döngőn dörög a hant.

És nem hisszük: találkozunk majd

s örvénye húz a Rettegettnek.

Mikor már nem is tudunk félni,

mikor már senki nem érthet,

(elménkben Tejúton túli képek!),

beh jó valakivel beszélni!

Mert nőnek csak bennünk az árnyak.

Tükreinkből torz, idegen arc néz,

idegen fintor. Oly állhatatlan

az emberben az ősi Állat,

mely mindig a gyilokra leskel.

Mentői több új csodát eszelünk ki

létünk szent boldogítására:

közibénk kúszik tigris-testtel,

s csodáinkat halálra váltja.

Eddig nem volt menekvés Tőle.

De most már nem akarunk többé

fuldokolni vér-, és arany-árba!

Mert most már mindenestől vesznénk

egy Végítélet-robbanásba.

Beh kell nekünk az a Másik,

éltető Minden, végső Eszménk.

Rába György: Viaskodás

Kerültem ama helyre

hol föld és ég közt közlekednek

egy velem maradt

áldj meg áldj meg

álmatlan éj pusztájában

tusakodtunk késlekedett az áldás

áldj meg harsogtam nyüszítettem

percegtem a fülébe

miféle nyelven érthetett

mi ült ki láthatatlan arcára

kérleltem áldj meg

kezem-szabta deszka kihajtson

hullott mag lombja

ablakom karistolja

a kőből is hangot sajtolhassak

várakozással elgyűrűzve

talapzatom sose forogjon

pórusom tágult izmom csomósodott

szorongató ez a hely az ég huzatában

váltig viaskodva félni is elfeledtem

tekintetem lándzsáját szögeztem a leírhatatlanra

s amikor az első derengésre eltűnt

csecsemő létükkel szóltak rám a dolgok

két ölre a présháztól három hant-szín őzgida

far-tükrük úti fényében szökellt tova

lándzsahegy tekintetemen csüggő sziklamászó

kicövekelt sorsomba huppanva

zárt szemhéjam alatt is enyém

a célra tartott látás fegyvere

s emlékeznem az én órámra

a függő időben biroktól kimarjult

lépteimben a fel-felötlő tengerjáró bicegés

járomcsontom fölött a fénytelenség rovásait

zsigereimben a tusa áldását hurcolom

Jékely Zoltán: Imádság

Egyre mélyebb a kút, amelyből estelente

felhúznám az imák enyhetadó vizét;

se esti anya-csók, se égi tente-tente –

Nincs, mi eloltaná napi poklom tüzet…

Szécsi Margit: Szép jelen, szép csillag

Hajnali fény kavarog,

szólnak a csontfejű kakasok.

Szembe a hunyó Holdnak

földi madarak gyalogolnak.

Kezdődik a napi vétek.

Mennyien okosan éltek,

okosan és jól éltek,

szerencsés vakság a tiétek.

Ki e megterült dzsungelben kószál –

megdöbbent ennyi Cézár,

ennyi ön-igazoló nagyság,

ennyi falánk ravaszság,

ennyi sikeres alku a mennyel,

ennyi szövetség a közönnyel,

ennyi páncélba-burkolt Gólem.

Bár verne kívül a szívem.

Fogok-e hinni annak,

ki jóságos kezében altat,

ki életre ily szókkal ringat:

– Szép jelen, szép csillag!

Sárközi György: Szépségek s fájdalmak anyasága

Titkosan, mint a fiatal lány, ki leejti ingét a csobogó

Holdsugarak hullámai közt s elnézi félős, dobogó

Szívvel magát, hogy látni-e már bűnbeesése szörnyű jelét

S rejtett tejutak gyúlnak ki benne, feszítve sarkcsillagos kebelét,

Titkosan úgy nézem magam, ha átcsúszva fekete nappalok

Szíjjain derengő éjszakába magamra álmélkodhatok,

S a csírázó, táguló világra, mely éledve mozdul szívem alatt,

S alig mozdul, máris sikolt, s nő, kelő kenyérnél hamarabb.

Ó, férfi-méhben foganó élet, belémhulló varázs-magok,

Szépségek s fájdalmak anyasága, bűnös és boldog másállapot!

Im, örök teherben, örök szégyenben hurcolom a titkos gyermeket,

Kinek már kinőtt minden foga, s kit világra szülni még nem lehet.

Csobogó holdsugarak fényében elnézem sokszor belső-magam,

Mint bűnbeesett fiatal lány, dobogó szívvel és boldogan,

S holdnál sápadtabb félelemmel, mert tudom, hogy énbennem forog

A kisded, kiért megindul a csillag és útra kelnek a pásztorok.

Berda József: Testvér! Imigyen szólok hozzád:

És most már új energiák forrnak

A Centrumban feléd-ívelőn

Ó Testvér!

… Ímé itt az Idő,

hogy megtaláld magad!

Tenhited kapui megtárultak végre …

Ne borulj le többé a vak oltárok előtt!

ne öleld meg a halott feszületet!

… magasztosulj meg egyszer …

és öleld meg … ölelje meg lángoló

szerelmed az élő feszületet!

… Ó, hidd el Testvér: én is voltam

kölyök! romantikák bogara!

engem is megcsókolt a tömjén

álnok illata és megmérgezte

én-lelkem is a feltrombitált paradicsom!

– míg nem talált rám a Hajnal…

Én jó Testvérem: Ó Testvér!

Oly gyilkosak és oly jóságosak a pillanatok

Érezted-e már? …

Igen; én büszke kölyökkamaszságom is

meggyilkolta tizenkilenc év

szűz hiteit… és eladtam a drága

verejtéket olcsó legendákért, öntudatlanul!

Ó, Testvér: szikrázd a Napba tekinteted!

légy hát a testvérem!

Ne gyilkold meg a lobogó féktelenséged

lobogó szentségét! csobogjon csak

inkább a mennydörgő zuhatag!

és csókold meg a Bennedfogant istent!

–   –   –   –   –   –   –   –   –   –   –   –   –

Ó Testvér! én testvérem!

építs magadnak új templomot!

templomát feltámadó jóságod

halhatatlanságának. Ámen.

József Attila: Isten

1

Hogyha golyóznak a gyerekek,

az isten köztük ott ténfereg.

S ha egy a szemét nagyra nyitja,

golyóját ő lyukba gurítja.

Ő sohase gondol magára,

de nagyon ügyel a világra.

A lányokat ő csinosítja,

friss széllel arcuk pirosítja.

Ő vigyáz a tiszta cipőre,

az utcán is kitér előre.

Nem tolakszik és nem verekszik,

ha alszunk, csöndesen lefekszik.

Gondolatban tán nem is hittem.

De mikor egy nagy zsákot vittem

s ledobván, ráültem a zsákra,

a testem akkor is őt látta.

Most már tudom őt mindenképpen

minden dolgában tetten értem.

S tudom is, miért szeret engem –

tetten értem az én szívemben.

2

Én már fiatalember lettem,

a boltba gyerek megy helyettem.

De ha Néki valami kéne,

a boltba én futnék el érte.

Fütyörészve a szép időben,

esernyő nélkül az esőben,

a kocsiúton lenn szaladnék,

magamra kabátot se kapnék.

De az autót frissen, fürgén,

ha nem is töfföl, kikerülném.

Hisz ha valahogy elgázolna,

hiába mentem én a boltba.

Megválogatnám a portékát,

ahhoz mennék, ki olcsóbbért ád.

S mielőtt akármit elhoznék,

hosszan, sokáig alkudoznék.

Aztán, hogy Néki odaadnám,

jó kedvét meglátnám az arcán.

Szeme csillogna, megköszönné,

mást nem is küldne boltba többé.

Hazamegyek

Tóth Árpád: Csillag, óh messzi szerelem!

Laktam már a magány monostorát,

Viseltem már a bús lemondás szürke

Kámzsáját s homlokom megadva tűrte

A gondok ráncrepesztő ostorát.

Istenem! lesz-e sorsom mostohább?

Szivem mélyén, mint odvából az ürge,

Könnyem vizétől milyen új és fürge

Bánat riad fel? hogy lesz most tovább?

Bús az élet, de balga, aki gyászol;

Bozótok közt, csendes és árva pásztor,

Vágyaim csengős nyáját vigyázva terelem.

Olyan jó hinni, hinni: túl sötét tereken

Üdvöm rejti egy óra, mint Megváltót a jászol;

Mutasd az utat, csillag! óh messzi Szerelem!

Áprily Lajos: Vándor

A nyugtalan patak lelkét szeretted,

suhogó völgyek útjait követted.

Gyönyörködtél gátnál, zuhatagoknál,

de mindig új szépség után kutattál.

Mi lenne, hogyha egyszer nem sietnél

s megállnál egy tónál: Genezáretnél?

Lator László: Irgalom

Egy rég elapadt virradat

szíkes medrébe visszaárad,

bársonyos orrlikú lovak

szűgyig égő bozótban állnak.

Imént a fülledt lombú fák

fészkében pelyhes szél viháncolt,

s most kőhomlokú nagy bikák

rázzák a karámban a láncot.

Lobog a hangtalan vihar

a hirtelen homoru égen,

csillámló szöszgolyó nyilall

magasra forgó gyönyörében.

A tömör ezüst jegenyék,

sebzetten már csak azok állják

a mediterrán nyár hevét,

perzselő monomániáját,

S a zendülő fehér torony!

A szív vörhenyes éjjeléig

mily meg nem szolgált irgalom

aranykoronás napja fénylik,

tanyákkal hömpölygő terek

lapján az ébrenlét s az álom

keskeny mezsgyéjén mily jelek

kápráznak át a kék homályon,

hogy a reszkető láthatár

mozdulatlan tüzéig érve

a hontalan szív rátalál

elfeledett nevére?

Zelk Zoltán: Mert így igaz

Barátaim azt hiszik, hogy fekszem,

nem tudják, már járni tanulok

megadóan, Isten oldalán.

Pilinszky János: Kérdés

Hol járunk már az éden fáitól!

Világunk büszke madarának

csőrében porladunk.

Hullám befagy,

lüktetés, csobogás eláll,

meghasadnak az evidenciák.

Akárhonnan,

érkezhet mondat

akárhonnan?

Kassák Lajos: Keserű ital

Hiába kérdez tőlem a szél

nem felelek

hiába sír miattam az anyám

nem hatódom meg

viszem a zászlót

azoknak a szerencsétleneknek a csapatában

akik egyszerre igazolnak és tagadnak.

Tövissel behintett

keskeny és sötét

zarándokút

amely az igazság

arany oszlopát keresi.

Emlékezzetek

ezen az úton ment Jézus a Golgotára

ezen az úton becstelenítették meg

a szeretetben bízó szüzeket

s én most lengetem a zászlót

térdig mocsokban

és viszolyogva

mint a barom ha vágóhídra viszik.

Mi hasznom belőled élet

szeretnék beléd rúgni

utálattal leköpni

amiért hamis ígéreteiddel

körülfontál.

Nem szeretlek

ki nem állhatlak

de rabod vagyok

hét tőrrel a szívemben

hétszer kiherélve

hétszer megfeszítetten.

Ó nyomorék rongyszedő én

vak gyémántkereső

dagasztom a sarat nagy türelemmel

mert hiszem hogy elérem

az igazság arany oszlopát

ott ülök majd a lépcsők legalsó fokán

jó anyám örömére

egyik kezemben a nap

másikban a hold.

Székely Magda: A hely

Az annyiféle eltünő

lehetőség helyett

elérni az egyetlen egy

időt helyet

Elérni végre ahova

hívása van

ahova érthetetlenül

ahova boldogan

Kányádi Sándor: Egy zarándok naplójából

megcsodáltam a nagyvilág

csodálnivalóan szép

katedrálisait

de imádkozni csak itthon

gyermekkorom öreg

templomában tudnék

ha tudnék

Berda József: Meditáció

Most az Ő nevének

kisajátított templom jut eszembe.

Az, melynek homlokán ott ragyog

a megcsúfolt Ige:

„Én vagyok az Út, Igazság és az Élet!”

Igen. Én vagyok! te vagy! és minden

emberré szült ember!

Mert mennyország a mi teljesedésünk.

De az Ige bilincsben törpül.

Hol vagyunk?

Az ókori barbarizmus modern Babilonjában

Hajh csinadratta-bum:

Spanyol inkvizíció, francia hugenották

és kalmár tehetetlenség! Kasztoknak

birtoka: prostitúció!

Ugye milyen nagyszerű?!

No, meg nemzetek demokráciája:

Frázis és megalázott Ember!

Ó mikor szabadulok meg hát

magunk gyalázatától?

–   –   –   –   –   –   –   –   –   –

Hujh Ember! te arcul köpted a

Megváltást és nem hiszel magadban!

glóriás hiénák bűzlettek beléd

és várod a holnapot!

Ó Ember! szakítsd fel magad!

Én hiszek benned és magamban.

Györe Imre: Fohász

Hogy kedvük teljék

bennem az igazaknak,

add Uram, legyen

szívem gazdag asztag,

legyen vigasza

ezernyi gond s panasznak,

ütlegelője szűntelen a gaznak,

s mit magát csapdosva egyre áhít,

tedd, hogy elvigye néped

a fényesség kapujáig.

Váci Mihály: Haza, Hozzád, hét hídon át

Haza, Hozzád, hét hídon át!

Sietni síró síneken!

Utánad, ezer út után!

Fergetegek, fordulatok

forgatagából csak Feléd!

Tévelygésekből Rádtalálni;

roskadásban Téged remélni;

törtetésekből törekedni,

törötten is törődni Véled!

Kötöttségekből szabadulva

ragaszkodni megkötözötten!

Terméketlen gondok után

termő gondodról gondoskodni!

Hitegetések hálójából

kivetődni a hit partjára!

Küzdelmek gólyalábairól

leszállni és mellette járni;

keserű szájjal kedveskedni;

ökleimet kinyitni ölben,

bujkálás után Hozzád bújni;

és örök-éber életünkből

életre ébredni, éledni!

Roskadásban Téged remélni!

Tévelygésekből Rádtalálni!

Forgatagok, fordulatok

fergetegéből csak Feléd!

Utánad ezer út után!

Sietni síró síneken

haza, Hozzád, hét hídon át!

Devecseri Gábor: Hazamegyek I.

Hazamegyek. De nem más utcán,

mint a megszokotton. A Könyökön.

Hajnalban az órának más az

íze. A hároménak. Vezettek

már engem sokan. Fordultam

is hozzájuk keservemben, a

lélek jóismerős mozdulatával.

Hogy jóra vezessenek. Mert

nem mindegy, hova. Valakim,

vagy valamim, vezess most

is, gondoltam. Istenem.

Falu Tamás: Út vége

Mikor az utunk véget ér,

fáradt bennünk a vér, az ér,

már nem érdekel a jelen,

csak az örök, a végtelen.

Lelkünk a múltba menekül,

folyton beljebb, szüntelenül

és egyszer olyan messzi jár,

hogy nem tud visszajönni már.

Erdélyi József: Szeretet

Szeretem én az eget úgy, ahogy van,

derűsen, borusan;

szeretem a földet is úgy, ahogy van,

sárosan, porosan.

Nem válogatok sem égben, sem földben,

sem időben, sem térben;

arravaló, hiszem, hogy térdre essek, –

arravaló a térdem.

Arravaló az út, hogy menjek rajta,

s hogy ráboruljak holtan,

mint egy ledőlt fa; ne tudja bár senki,

hogy ki voltam s mi voltam …

Mezei András: Ott

Hivőn se már, de nem hitetlen

érek a túlsó partra,

hol bizton megvilágosul

víz tükre, lélek nyugalma.

Juhász Ferenc: Egy titkos csillag faggatása árva hajnalomban, amikor sírtam

(részlet)

Rózsatűz kis csillag

jegenyefa mellett,

sírva bámuldozlak

rózsaláng-lehellet.

Dehát mit is tettem;

sírva hogy így nézlek?

Mindent bevéreztem

késsel, mint a részeg.

Döfködtem nagykéssel,

nagykéssel szurkáltam:

nagy isten-veréssel

késsel kiabáltam!

Mint aki kis öccsét

öldökli hörögve:

öli, vágja testét

tébolyban pörögve!

S őrülten is tudja,

tajték-szesztébolyban,

akit öl zokogva:

szereti legjobban!

Késem: a Dög Nem-Lét!

Azt fogtam marokra!

A Mindenség Szívét

döftem cafatokra!…

…

Végy magadba Ősláng-

Mindenség-Saláta.

Bíbor Rózsa-Ország,

Isten Legszebb Álma.

Mert csak sírok, nézlek,

a Tér-Ős-Sötéten

átlángoló Részeg

Tűz-Gyönyörűségem.

Egyetlen Hitem már,

Reményem Egyetlen:

Rózsarojt-Ős-Zsoltár

Áldottam- Kegyetlen.

Rózsa-Asszonyiság,

Rózsapont – Tűzálom,

Titkos Űr-Rózsaláng:

hitem légy, halálom.

Addig sírva nézlek,

jegenyefa mellett

szikrázó Kis Végzet,

Rózsatűz-Vérserleg.

Sírva bámuldozlak,

sírva, sírva, sírva.

Áldalak, átkozlak:

hitem ahogy bírja.

Kegyetlen Rózsapont,

űrön átparázsló,

Tűz-Öröm és Vér-Gond:

szívemre vigyázó:

ne hagyj így magamra!

Földbe ne rohadjak!

Szívj örvény-lángodba

Kanca-Rózsacsillag!

Tűzsaláta Rózsád

szirmai ha falnak,

Nőstényrózsa-Jóság,

Rózsatehén-Csillag,

Rózsatűz Anyagpont:

szégyenem leszárad!

Nézlek, mint egy asszonyt:

Égő Rózsa-Bánat.

Aki kell, hogy higyje:

én nem öldököltem!

Akár el se higyje:

meg senkit se öltem.

Csak nézzen, míg nézem,

várva a kegyelmet:

a Nem-Is-Kell-Értem-

Bocsánat Szerelmet.

Mint ahogy én nézlek

sirván álldogálva

Rózsacsönd-Enyészet,

reggelemet várva.

Jegenyefa mellett

égő Űr-Szivecske:

időm már kitellett?

Jön mi? Csak az Este?

Vétkeim hidd el,

vétkeim ne hidd el!

Oldozz föl Hiteddel:

Szent Tűzözönöddel!

Simándi Ágnes: Még akkor is

Még akkor is ha

őrültként vet ki a kor

és magányos futásom

csupán az aréna

ívein bukdácsol

végeérhetetlenül

még akkor is ha

mindenbe kerül

ez a játék – és rám

dobja marék földjét

a barátok siránkozó

tömege

még akkor is –

nekem ez az egyetlen út

fulladva – hajszolva

értelem, akarat

összeszorítottan

tűrni és szeretni

mert két nehéz

mozdulat közt

nem szakadt el

a híd –

hiába nem mertem

álmodni évekig

sziklára dobott

gyermekkoromat

túlélte a hit

Simon István: Gyönyörű terhem

Emlékeim kutatom – semmi,

vagyis minden … Most mit tegyek?

Kezdem már magamat zsebelni,

ahogy a villamosjegyek

gyűrt garmadájából zavartan

az érvényeset keresem,

vagy a pénzem, mit megmutattam

s már kötve hiszik el nekem.

Pedig megvolt! Belekötötte

anyám – talán egy kiflire –

reggel a zsebkendőcsücsökbe,

de nem érdekelt semmi se,

füttyentve jó magasra dobtam

s a föld nyelte el a szép garast;

ne kérjétek tőlem mostan –

honnan tenném le újra azt?

Mondom, apáim földje nyelte

el, amelyből vétettem én,

s nem is bántam, mert illő helyre

esett, hogy nemcsak az enyém;

mi a szegényre mindig rávall,

ha van neki egyszer, fizet:

a nagylelkűek gesztusával

odaadtam mindenkinek.

Keresem is azóta köztük

reménnyel a kincsem, hitem,

s olykor úgy érzem, széna közt tűt,

de kazlastul is elviszem

vállaimon oda, mihaszna

kedvem amiről énekelt,

s meg-megroggyanva is alatta,

önzetlen viszek szép tehert.

Gyönyörű terhem: sorsom, emlék

és hitem – mintha földutak

gödrein magánosan mennék –

annyi nyomot csak fölmutat,

mint kihajló bokor ága

a csüngő szénaszálakat,

az örök gereblye fogába

ami mindenhol fönnakad.

Juhász Ferenc: A sejtelem harangjai

Istenem fogj meleg szádba,

hogy ne legyek olyan árva,

hogy ne legyek olyan árva.

Nem hittelek, most se hiszlek.

Meg nem öllek, meg sem eszlek.

Hő-áramok feléd löknek.

Kellene már, hogy te fogj meg,

piros nyáladban forgass meg,

elevenen ropogtass meg.

Hogy ne legyek olyan árva

sírnék szád nagy odujába,

odvas fogak közé zárva.

Hogy ne legyek olyan árva,

hogy ne legyek olyan árva.

Kedd, szerda, csütörtök, péntek.

Szenvedésem úgysem érted.

Én sohasem éltem érted.

Vagyok mélyvizi kis halad,

sejtjeimben titkoltalak.

Szerveimben piros képlet.

Élem a testvériséget.

Kedd, szerda, csütörtök, péntek.

Vagyok idomtalan szörnyed.

Ki ejtene értem könnyet?

Ki ejtene értem könnyet?

Csápvégen ülő szemgolyóm

dupla gyümölcsét rádnyitom,

feléd imbolyog szem-kacsom.

Hogy ne legyek olyan árva

rólad árván álmodozom.

Hogy ne legyek olyan árva,

hogy ne legyek olyan árva.

Zsák-szájamat tátogatom.

Zacskós-tokámban hordozom

családom és áldozatom.

Lepény-testem duzzadt kék gömb,

vagyok tengermélyi léggömb.

Félek, szívem fénybe fullad,

villanykoszorú kigyullad.

Kedd, szerda, vérmes csütörtök:

a Kék-nyíl felém süvöltött.

Rettegek, de nem üvöltök.

Pénteken a csönd szeret meg.

Virágállatok merednek.

Tapogatók bizseregnek.

Rabló szekfük szánakoznak.

Rőt hajfürtök omladoznak.

Korbács-fejek nyiladoznak.

Szombaton irgalmat hoznak.

A sejtelmek harangoznak.

Köpj ki, ha mérgem kiserked.

Falj föl istenem, szeress meg.

Fogj ős-odvas-fogú szádba,

hogy ne legyek olyan árva,

hogy ne legyek olyan árva.

Ratkó József: Ember, fa

Minden emberben fa lakik,

ágaira fészkel a hit,

s dalol, mint valami madár,

míg le nem üti a halál.

Minden fában lélek lakik,

az emeli az ágait,

és fészket óv, szélnek feszül,

s szenved – már majdnem emberül.

Orbán Ottó: Hit

Pilinszky Jánosnak

A legvégső, a nem-emberi hit,

mely a halálig emel elgyötörten,

nem a megkívánt egekben lakik,

ott él az eleven, keserű földben.

Vas István: Avilai Teréz intelmeiből

(Ars poetica helyett)

Akit nem kapattak ennél magasabbra,

Jól teszi, ha nem igyekszik följebb kapaszkodva.

Ezt jól jegyezzétek meg, mert ahelyett, hogy

Nyernétek vele, végül csak veszíteni fogtok.

Mutatkozhatik olyannak, amilyen,

A lélek, ha Jézus Krisztusa jelen,

Szerelmetesen csünghet az ő szent emberségén,

Mindig az isteni Mester társaságában élvén,

Beszélhet is vele és előtte fölfedheti,

Hogy mitől szenved és mi hiányzik neki,

És ha meg nem feledkezik róla örömében,

Ujjonghat vele együtt, s mindezt nem mesterkélten

Kiszabott formulákkal, hanem olyan szavakkal,

Amiket a pillanat kíván és szükséglete kitapasztal.

Hát ez az, ami rajtunk múlik. És ha van, akinek ez nem elég,

És ezen túl próbálná emelni szellemét

Arra felé, ahová be nem engedik mégsem,

Elvéti ezt is, azt is. Ez az én véleményem.

Mert ha túllép a természeten, megbénul az értelem,

És kiszárad a lélek a sivatag terepen.

Mellesleg, a szellem egész épületének mi az alapja?

Csak az alázat, semmi más. És Istenhez közelebb jutva

Növekszik az alázat – különben elvész minden eredmény.

De ezt senki se értse úgy, hogy én tiltani szeretném

A nagy gondolatokat, amikkel a szellem

Fölemelkedhetik, hogy közelébe kerüljön

Isten véghetetlen jóságának meg az égben

Található csodáknak.

Igaz, én ezzel sosem éltem.

Képtelen voltam erre – megint csak ezt ismétlem.

Isten kegyelme hozzásegített, hogy megértsem:

Folytonos nyomorúságomban merészség volt az is tőlem,

Hogy szellemem a földi dolgokkal törődjön.

Hát még az égi dolgokhoz emelni hogyan

is bírtam volna? De vannak elég sokan,

Akik jól járnak, ha felhasználják ilyen

Magasabb vizsgálataikat – különösen,

Ha tanultak. Mert ebben a gyakorlatban nézetem szerint

A tudomány – ha alázattal párosul – rendkívüli kincs.

De azt mondom, hogy fölemelkedni mégse kell –

Inkább várni, míg Isten bennünket fölemel.

Van, amikor az értelem nem működik úgysem:

A misztikus teológiában – ott fölfüggeszti Isten.

Én csak azt helytelenítem, ha akkora bennünk az önhittség,

Hogy magunk függesztjük föl. Ne állítsuk meg a működését.

Különben hidegek leszünk és bambák, és eltűnik előlünk

Az is, ami a miénk volt, és az is, amit elérni véltünk.

Ha az értelmet Isten függeszti föl és tartja vissza,

Van, amivel figyelmünket foglalkoztassa:

Olyankor egy krédó időközében több fény lesz a részünk,

Mint amennyit évek alatt minden földi iparkodással elérünk.

De hogy mi magunk akarjuk lekötözni lelkünk erejét

És megállítani működését – ez tiszta őrültség.

Nem mondom, hogy bűn ez, de büntetés annál inkább:

Mintha valaki ugráshoz vesz lendületet, de hátulról visszarántják.

Nekirugaszkodik százszor, de mindig hiába fárad:

Az akarat sem ér semmit, ha nincsen benne alázat,

Melynek a működésbe vegyülve az a hatása,

Hogy a lélekben a cselekedetnek csömör nem lép a nyomába.

Aki tudja, miről van szó, annak ezt nem kell magyarázni.

És aki nem tudja, annak én bizony nem fogom elmagyarázni.

Szécsi Margit: Ima az imáért

áhitatot adjatok nekem

a katedrálisépítők áhitatát

(kik a maguk képére és hasonlatosságára

tornyokat emeltek

de lehet hogy ők lettek hasonlatosak

a kezük nyomán felemelkedő kőcsodákhoz)

a bűnös szerelem kénköves poklában fortyogok

a szoborépítők

a szoborrombolók

a sírkamrák sárga derengésébe

az értelem első borzongásába

hazatalálók

áhitatát

csak egyszer hajtsam homlokom a földre

csak egyszer nyíljon rá szemem

egy nemlétező túlvilágra

örökkön örökké élni fogok

és nem fázom soha többé

Székely László: Az én imám

Az én imám nem boldog bírás:

Zárt kapuk alatt heves sírás.

Nem édes szíven hallgatódzás:

Vak, imbolygó tapogatódzás.

Nem hallelujás megtalálás:

Mezítlábas Canossa-járás.

Hívom, keresem, bár nem értem.

S egyszer az Úr majd lenyúl értem.

Békés Gellért: Panasz

Szavadnak vígaszáról már lemondtam

s azóta csak bolyongok én,

szavadnak vígaszáról már lemondtam

a feledés vizeinél.

A néma parton járok egyre,

de puszta és embertelen,

a néma parton járok egyre:

hol vagy, rejtőző Istenem?

Nevem foszló habokra írtad,

lábam omló homokra lép,

nevem foszló habokra írtad:

elmos a víz, elvisz a szél.

Balázs Béla: Zsoltár és utóhang

I.

Láss meg, uram, mert újra itt vagyok,

Tékozlóként, ki szívét tékozolta,

Holott ős titkod benne sajgott.

Láss meg, uram: múlandó emberek

Száradó könnye szennyezte be lelkem,

Mely szellemeknek tiszta kútja volt.

Láss meg, uram, s az örökkévalóság

Hűs tengerében mosdass szívtelenre:

Bukott tündéred embert szeretett.

II.

Titkod vérző stigmáit döfd belém.

Fájjál, uram, fájjál, hogy más ne fájjon,

S meg ne pihenjek kicsiny bánatokban.

Verj meg kezeddel s a férges időt

Szakítsd le rólam, hogy meztelenül

Lehelletednek viharában álljak.

S hol planétáid orgonája dördít

Boltot fölém s örök vágyoszlopok

Nyúlnak egedbe: templomodban nyugszom.

III.

Hadd járjak véled újra a mezőn,

Hol társalkodván örök illatokkal,

A hervadó virágot lépje lábam.

Fogjam a fényt, a fáklyát dobjam el,

S örök zenédnek koszorúit hordván,

A hegedűket szívem ne ismerje.

És ne ismerjek embert. Mert a lélek

Örök nyílként jő ezren átrepülve,

Csak annak tartsam szívemet elébe.

Zajló időnek folyása felett én

Szitakötőként fényedben lebegjek,

S a fuldoklóknak jajját meg ne halljam.

Énekemet, mint Memnon-szobrokét,

Örök nap költse örök sivatagban,

S bús karaván lent porzó útját meg ne lássam.

De süketíts meg, mert még hallom őket,

Karomat törd le, hogy értük ne nyuljak.

Szememet szúrd ki, mert még könnyezik.

S a szívemet, tépd ki a szívemet,

Mert szánalomnak horga akadt benne

És fáj és húz és mit tegyek, uram?

Vállamon Jézus és Kristófként engem

Jézusnak terhe a mélységbe nyomjon?

–   –   –   –   –   –   –   –   –   –   –   –   –

Most némíts el, uram! Mert ez a Sátán!

Toldalagi Pál: Ez volna hát a szerelem?

Ez volna hát a szerelem,

ez az emésztő nyugtalanság?

Lakmározik a szivemen,

ahogy a tetemen a hangyák

lakmároznak, s ordítanék,

de aki meghalt, szörnyű néma.

S meghaltam én is: bűneim

lerántottak a szakadékba.

Így törtem össze magamat

és így halt bennem meg a lélek.

A láthatatlan lobogás,

az ellenállás semmivé lett:

a nyüzsgő és mohó világ

kizsákmányolhat, szertehordhat.

Mért is kívántam, hogy veled,

akármi lesz is, összeforrjak?

Hisz minden bűn, mi megkísért,

hogy megnyugtasson és becsapjon,

álarcot hord és szörnyüszép

s mert gyönge vagy, azt látsz a maszkon,

amit szeretsz s bedőlsz neki,

mint ahogy én is csak bedőltem.

Ó, adj erőt hozzá Uram,

hogy kegyelmedet könyörögjem!

Te, aki mindent tudsz s tudod,

hogy a szívünk micsoda hitvány,

hogy áruló s annyit sem ér,

mint babonásnak a talizmán,

Uram, élet forrása, Te,

irgalmazz és támassz fel engem!

Nem élek másban már, csupán

az érzékekben, zsigerekben …

Pilinszky János: Panasz

Elevenen a csillagok alá,

az éjszakák sarában eltemetve,

hallod a némaságomat?

Mintha egy égbolt madár közeledne.

Így hívogatlak szótalan:

az örök hallgatásból,

idegen egeid alól

valaha is kiásol?

Eljut hozzád a panaszom?

Hiába ostromollak?

Köröskörül a félelem

zátonyai ragyognak.

Számíthatok rád istenem?

Úgy vágyom közeledre,

dideregve csak hevesebb

a szerelmek szerelme!

Temess a karjaid közé,

ne adj oda a fagynak,

ha elfogy is a levegőm,

hívásom sose lankad.

Légy reszketésem öröme,

mint lombjai a fának:

adj nevet, gyönyörű nevet,

párnát a pusztulásnak.

Nemes Nagy Ágnes: Kiáltva

Irgalmazz, Istenem! Én nem hiszek Tebenned,

Csak nincs kivel szót váltanom.

S lám, máris megadod azt a végső kegyelmet,

Hogy legalább imádkozom.

Bűnöm csak egy, de nagy: a gőg fogai rágnak.

És most porig aláztatom.

Hörgök, vonaglok, mint egy nyomom állat,

Kínomban a port harapom.

Életem vékonyul, gyökere félbemetszve,

Virága tán nem nyit soha.

Irgalmazz, Istenem, husvétvasárnap este,

Hisz él az Embernek Fia.

Itt megaláztatás, ott szorongattatások,

Kín és életveszedelem.

Ne hagyd el sok papod hitetlen unokáját,

Ne hagyd el nyomorult fejem!

Kassák Lajos: Fohász a csillagokhoz

Halántékomon ősz hajakkal

és részegen kószálok a városban.

Egyedül az éjszaka ösvényein, mint rossz angyal

ki elszakadt szülőitől és testvéreitől.

Szememre húzom a kalapom. Hát így legyen, Úristen.

Jeges szél cibálja szakállam s vonyít előttem

a vak sikátor, mint hurokra került eb.

Jézus, ha élne felettem, óh, tudom én

lehajolna hozzám ez átkozott földre

hogy két meleg és habkönnyű tenyerével

betakarja vérző sebeim.

Jézusa sincs annak, kinek hite nincsen,

Szegény jószág, ki csak zabálni áll a jászolhoz

s nem látja meg a csillagot a gyermek feje felett!

Így kallódom számkivetetten és reménytelen

mindig részegen, mindig telt pohárral a kezemben

s mégis örök szomjuságra kárhozottan

mint a vad barom, ki tüzet nyelt dühében

s vakon rohan árkon, bokron át.

Könyörtelen bírája önmagának

egek redőiből kiejtett angyal

óh, aki vagyok, ártatlan gyilkos és

pocsolyában hevert zarándok

ez estén kitárom feléd fázó karjaim

ragyogó csillag, a magasság tükrében!

Világosítsd meg előttem az éjszaka ösvényeit

és vess elém egy morzsát kegyes szeretetedből

mielőtt összerogynának csikorgó térdeim

s mint hulladékot puttonyába szedne az ördög.

Takáts Gyula: Ünnepek táján

Mily szörnyű már az ünnep énnekem.

Merengni orgonán és éneken.

A gyertyákon, vastag miséző pompán,

s a titkaik előtt csak állni bambán.

Így állok én e dús jelek előtt.

Fényük, mint árnyék, úgy takarja Őt.

A bárány és a pásztor égi képe

halványul bennem és bomlik a béke.

Uram, nézz rám, hitetlen nem vagyok,

de terhesek e pompás asztalok!

A zaj s a telt gyomor a földre húznak,

házad s házunk olyan, mint földi úrnak.

Adj békét és nagy csöndes perceket!

Az égi tón villantsd meg képedet,

s ki hozzád egyre törtetek titokba,

jó ösztönt rejts e zörgő csontú tokba!

Vess innen ki! A nyáj, az bamba nép,

kolomp kell néki és egyszerre lép.

Vess engem kétség és sívó vidékre,

magam tépve jöjjek mannám ízére!

Nem látlak még, de sejtelek talán.

Bolyongsz lelkem homályos ablakán.

Hét menny és minden téged rejtegetnek.

Gyémántszemet tűzzél e képzeletnek!

Fiad, ki földön járt: itt él ma is!

De arcodról a piktorkép hamis.

Mindenség Atyja! Tégedet kereslek,

ki lelke vagy földnek, víznek, egeknek.

Csak el ne hagyj! Gyötörd, mint rossz szirén

szívem hajóját kétségek vizén,

s ki önmagammal érted küzdők egyre,

méltó leszek egykor tán kegyedre …

Pálos Rozita: Éjféli könyörgés

Jaj, ne hagyj el Istenem!

Kívüled már senki nem

Gondol árva énvelem.

Mint szarvas a friss vizet

Vágyom tiszta közeled.

Sírásomnak adj nevet!

Életem oly idegen,

Koporsószeghidegen

Jár ki meg be szívemen.

Csontig ért a fájdalom,

Érdemelten – jól tudom,

Minden cseppjét vállalom,

Mégis arra kérlek én,

Leplezetlenül szegény,

Enyhítsen a jó remény:

Országod jön így felém.

Kondor Béla: Két fohász

1

Isten ha engedted lehajtott

fejjel rohannom a test szégyenét

és az éji ész barom kínjait

egy forró leheletért csupán

nem egyéb miatt

most jöjj

Emberi melegű szemsugaraddal

enyhítsd a rámhidegült

nehézveretű vigyorgást

Faragatlan állataid létükkel

élnek és dicsérnek szavaktól

mentes hangjaikon

Önmagamtól szabadíts meg

mert gonoszabbat nem ismerek

én tudatlan.

2

Jó Uram Isten!

Már azért is a bánat

engem epeszt,

ha süket forgolódással

imádlak csupán.

Kedves Jó Ur!

Inkább vidámat ne adj,

zúgó mámort,

hanem dolgos napokat

ajándékozzál.

Mennybéli Szerető!

Kereslek! Szeress, tengerbe

el ne vésszen

üröm-árja szökelő

rosszkedvemnek!

De emberre szálljon

öröm-árnya

nyugodt kezeidnek.

Áprily Lajos: Lassú szárnyon

Uram, a két szárnyam nehéz,

hozzád emelkedni ma nem mer.

Ne bilincselj meg és ne bánts

nagy súlyoddal, a félelemmel.

Te nagy völgyedben ne legyek

énekre béna, hitre gyáva.

Úgy kapaszkodjam, Kéz, beléd,

mint kicsi koromban anyámba.

Hívott erőseid dalos

lakomáján mindig ne késsem.

Kapudtól ne térítsen el

utat veszítő szédülésem.

Viharszeles mélyed felett

meredekedet bízva járjam,

sziklafalon hajnalmadár,

örömpiros legyen a szárnyam.

És hogyha mégis hullanék

sugaradban vagy sűrű hóban,

sohasem látott arcodat

láthassam egyszer, zuhanóban.

Dsida Jenő: Hálóing nélkül …

Föl-fölvetem és némán eltűnődöm, mi is lelt

tegnap este engemet?

Ruháimat már szálig levetettem, még nem vettem föl

hálóingemet, egyedül álltam,

kissé tétovázva, szobámban, egyedül és meztelen,

s a villanyt aztán lassan elcsavartam. Irtózatos sötét lett.

Esztelen és irgalmatlan, végtelen sötétség,

este, melynek már szinte teste van, a pillanatok

estek és zuhogtak, és én dadogtam:

– Késő este van, éjszaka is talán,

s ki tudja, reggel virrad-e ily sűrű sötétre még,

és nem nyel-e magába mindörökre e kátrányos,

fekete sűrűség?

Eszembe jutott minden, ami rossz volt,

rossz gondolat, vers, csók, kihűlt falat

és annyi régi, sápadt ismerősöm,

ki messze van, vagy lent a föld alatt.

És hirtelen és furcsán ráijedtem, hogy ami eddig élt,

csak a ruha: a kabát, kalap, harisnya és cipő volt,

nadrág, nyakkendő, kesztyű és puha ing,

mely fedez és véd a zord hidegtől,

véd és takar magamtól engemet:

jaj, elvesztettem minden szál ruhámat, önmagamat

és védő ingemet.

Nem vagyok már senki tisztelt barátja, kit köszöntem illik,

nem vagyok senki teremtett asszony szeretője,

se lapok munkatársa nem vagyok, se kártyapajtás,

törzsvendég a klubban, se szerkesztő úr többé nem vagyok, se vándor,

aki meredélyre kaptat, se út, se cél – és költő sem vagyok,

csak ember, aki minden idegével

lágy takaró s melengető vacok után sír

és csak áll a nagy sötétben

s meztelenül

Isten előtt vacog.

József Attila: Istenem

Dolgaim elől rejtegetlek,

Istenem, én nagyon szeretlek.

Ha rikkancs volna mesterséged,

segítnék kiabálni néked.

Hogyha meg szántóvető lennél,

segítnék akkor is mindennél.

A lovaidat is szeretném

és szépen, okosan vezetném.

Vagy inkább ekeszarvat fogva

szántanék én is a nyomodba,

a szikre figyelnék, hogy ottan

a vasat még mélyebbre nyomjam.

Ha csősz volnál, hogy óvd a sarjat,

én zavarnám a fele varját,

S bármi efféle volna munkád,

velem azt soha meg nem unnád.

Ha nevetnél, én is örülnék,

vacsora után melléd ülnék,

pipámat egy kicsit elkérnéd

s én hosszan, mindent elbeszélnék.

Ady Endre: Az Úr érkezése

Mikor elhagytak,

Mikor a lelkem roskadozva vittem,

Csöndesen és váratlanul

Átölelt az Isten.

Nem harsonával,

Hanem jött néma, igaz öleléssel,

Nem jött szép, tüzes nappalon,

De háborús éjjel.

És megvakultak

Hiú szemeim. Meghalt ifjúságom,

De őt, a fényest, nagyszerűt,

Mindörökre látom.

Emberi világunk

Bátran szólhassak

Pilinszky János: Apokrif

1

Mert elhagyatnak akkor mindenek.

Külön kerül az egeké, s örökre

a világvégi esett földeké,

s megint külön a kutyaólak csöndje.

A levegőben menekvő madárhad.

És látni fogjuk a kelő napot,

mint tébolyult pupilla néma és

mint figyelő vadállat, oly nyugodt.

De virrasztván a számkivettetésben,

mert nem alhatom akkor éjszaka,

hányódom én, mint ezer levelével,

és szólok én, mint éjidőn a fa:

Ismeritek az évek vonulását,

az évekét a gyűrött földeken?

És értitek a mulandóság ráncát,

ismeritek törődött kézfejem?

És tudjátok nevét az árvaságnak?

És tudjátok, miféle fájdalom

tapossa itt az örökös sötétet

hasadt patákon, hártyás lábakon?

Az éjszakát, a hideget, a gödröt,

a rézsut forduló fegyencfejet,

ismeritek a dermedt vályukat,

a mélyvilági kínt ismeritek?

Feljött a nap. Vesszőnyi fák sötéten

a haragos ég infravörösében.

Így indulok. Szemközt a pusztulással

egy ember lépked hangtalan.

Nincs semmije, árnyéka van.

Meg botja van. Meg rabruhája van.

2

Ezért tanultam járni! Ezekért

a kései, keserű léptekért.

S majd este lesz, és rámkövül sarával

az éjszaka, s én hunyt pillák alatt

őrzöm tovább e vonulást, e lázas

fácskákat s ágacskáikat.

Levelenként a forró, kicsi erdőt.

Valamikor a paradicsom állt itt.

Félálomban újuló fájdalom:

hallani óriási fáit!

Haza akartam, hazajutni végül,

ahogy megjött ő is a Bibliában.

Irtóztató árnyam az udvaron.

Törődött csönd, öreg szülők a házban.

S már jönnek is, már hívnak is, szegények

már sírnak is, ölelnek botladozva.

Visszafogad az ősi rend.

Kikönyöklök a szeles csillagokra –

Csak most az egyszer szólhatnék veled,

kit úgy szerettem. Év az évre,

de nem lankadtam mondani,

mit kisgyerek sír deszkarésbe,

a már-már elfuló reményt,

hogy megjövök és megtalállak.

Torkomban lüktet közeled.

Riadt vagyok, mint egy vadállat.

Szavaidat, az emberi beszédet

én nem beszélem. Élnek madarak,

kik szívszakadva menekülnek mostan

az ég alatt, a tüzes ég alatt.

Izzó mezőbe tűzdelt árva lécek,

és mozdulatlan égő ketrecek.

Nem értem én az emberi beszédet,

és nem beszélem a te nyelvedet.

Hazátlanabb az én szavam a szónál!

Nincs is szavam.

Iszonyú terhe

omlik alá a levegőn,

hangokat ad egy torony teste.

Sehol se vagy. Mily üres a világ.

Egy kerti szék, egy kinnfeledt nyugágy.

Éles kövek közt árnyékom csörömpöl.

Fáradt vagyok. Kimeredek a földből.

3

Látja Isten, hogy állok a napon.

Látja árnyam kövön és kerítésen.

Lélekzet nélkül látja állani

árnyékomat a levegőtlen présben.

Akkorra én már mint a kő vagyok;

halott redő, ezer rovátka rajza,

egy jó tenyérnyi törmelék

akkora már a teremtmények arca.

És könny helyett az arcokon ráncok,

csorog alá, csorog az üres árok.

Papp Lajos: Útkereszten

Elmegyek elmegyek

asztaltól a székig;

udvaron a faltól

el, a kerítésig.

S lépkedvén, anyámmal,

majd az iskoláig.

Apámmal elmegyek

szerelmem házáig.

Hullatja szirmait

a pipacs virága;

Ővele indulok

magunk udvarába.

Aztán halványodik

búzavirág kéke.

Amott, a fákon túl,

utam véget ért-e?

Hosszú útra megyek

ki hogy tegnap jöttem,

voltam tollpihényi

az első örömben.

Ki nevetni, sirni

tanulatlan-tudtam;

kavics gurulása

eddig-való utam.

Szánom hosszabb útra

magamat magamnál,

köröcskéző, gyönge

csak-én igazamnál.

Tudom, hogy ez rendelt,

s hozzám mért adósság.

Amott, a fákon túl,

idegen az ország?

Hosszú út porából

az útnak szeléből,

sár lészen a forrás

csöndesedéséből,

el- és kifáradó

iramodásából;

mi marad az ember

nagy akarásából?

Mi lesz a meggyujtott,

sugaras szavakból;

a bennem támadó,

vétlen sugarakból?

Melegük megmarad,

ha vége a nyárnak?

Amott, a fákon túl,

fagy-virágok várnak?

Köpönyeget veszek

ha már így adódott;

hogy útnak eredjek,

mint parttól eloldott

csónak, a vizekre

bízón magát-sorsát.

Esteledvén, elfogy

a fény, mint a jóság.

Vihar el ne érjen

döntögető széllel,

s vervén jégostorral,

villamos veszéllyel.

Utak vándorának

kijut minden bajból.

Amott, a fákon túl,

béke lesz a zajból?

Búval és bánattal

tarisznyáznak engem

szeretetlenül is,

akiket szerettem.

Mások takargatnák

szemem, hogy ne lássak,

ha utamba vesztő,

sötét gödröt ásnak.

Fékeim ledobtam,

égő tüzet ettem,

forrásvizet ittam;

de megkönnyebbedtem!

Nem tudok már várni.

Időm sincs pihenni.

Amott, a fákon túl,

lehet tovább menni?

Kizsinóroztatom

a földet, hol állok;

birtokom végül egy

kicövekelt árok.

Földdé szelidülnek

testemből a mérgek,

élek, minden által,

mi belőlem éled.

Látható leszek egy

láthatatlan ágyon,

kívül téren-léten,

s időn, fényen-árnyon.

A végső bizonyság

tenyerében alszom.

Amott, a fákon túl,

ki őrzi meg arcom?

Sűrű könnyeimmel

ki lát vad esőkben,

ki hall majd nevetni,

mikor nyit köröttem

zöld ajtóit tárva

a feltámadt élet?

Voltam-e, ki ha már

nincs is, tovább élhet?

Marad-e belőlem,

mint dalból a dallam,

egy hangnyi emlék a

világ-zürzavarban;

tettem-e, csak egy szót

a minden-beszédhez?

Amott, a fákon túl,

mit mond, aki kérdez?

Kigomboztattatom

ez útikabátot;

poroszka kedvemben

vígan dudorászok.

Ha itt-ott megállok,

parton, erdőszélen,

megfürdöm százszor is

a patakzó szélben.

Akaratom, erőm

immár törhetetlen.

Kicsinyes pörökből

magamat kivettem.

Amott, a fákon túl,

dalom megteremne?

Szög, jaj, ne fúródjon

két kitárt kezembe.

Sárközi György: Mindhalálig

Te vagy az égő csipkebokor, – én a benned fészkelő bimbó,

Illatom álom volt s bódulat

Mézem, de fölserkentett szavad,

S tüzes rózsává gyújtott, hogy égjek a pusztában mindhalálig.

Te vagy az ezüsthullámu tó, – én partodon remegő nádszál,

Száraz testem a fekete szél

Már-már eltörte, de te megöntözél,

Hogy zöldelve titkaidat susogjam az ég alatt mindhalálig.

Te vagy a végtelen éjszaka, – én pásztortűz az éjszakában,

Mely kebleden örvendezve kigyúl,

s hamvadván kebledre visszahull,

De pásztoroknak és farkasoknak téged hirdet mindhalálig.

Karinthy Frigyes: Előszó

Nem mondhatom el senkinek,

Elmondom hát mindenkinek

Próbáltam súgni, szájon és fülön,

Mindnyájatoknak, egyenként, külön.

A titkot, ami úgyis egyremegy

S amit nem tudhat más, csak egy meg egy.

A titkot, amiért egykor titokban

Világrajöttem vérben és mocsokban,

A szót, a titkot, a piciny csodát,

Hogy megkeressem azt a másikat

S fülébe súgjam: add tovább.

Nem mondhatom el senkinek,

Elmondom hát mindenkinek.

Mert félig már ki is bukott, tudom

De mindig megrekedt a félúton.

Az egyik forró és piros lett tőle,

Ő is súgni akart: csók lett belőle.

A másik jéggé dermedt, megfagyott,

Elment a sírba, itthagyott.

Nem mondhatom el senkinek,

Elmondom hát mindenkinek.

A harmadik csak rámnézett hitetlen,

Nevetni kezdett és én is nevettem.

Gyermekkoromban elszántam magam,

Hogy szólok istennek, ha van.

De nékem ő égő csipkefenyérben

Meg nem jelent, se borban és kenyérben,

Hiába vártam sóvár-irigyen,

Nem méltatott rá, hogy őt higgyem.

Nem mondhatom el senkinek,

Elmondom hát mindenkinek.

Hogy fájt, mikor csúfoltak és kínoztak

És sokszor jobb lett volna lenni rossznak,

Mert álom a bűn és álom a jóság,

De minden álomnál több a valóság,

Hogy itt vagyok már és még itt vagyok

S tanuskodom a napról, hogy ragyog.

Én isten nem vagyok s nem egy világ,

Se északfény, se áloévirág.

Nem voltam jobb, se rosszabb senkinél,

Mégis a legtöbb: ember, aki él,

Mindenkinek rokona, ismerőse,

Mindenkinek utódja, őse,

Nem mondhatom el senkinek,

Elmondom hát mindenkinek.

Elmondom én, elmondanám,

De béna a kezem s dadog szám.

Elmondanám, az út hová vezet,

Segítsetek hát, nyújtsatok kezet.

Emeljetek fel, szólni, látni, élni,

Itt lent a porban nem tudok beszélni.

A csörgőt eldobtam és nincs harangom,

Itt lent a porban rossz a hangom.

Egy láb mellemre lépett, eltaposta,

Emeljetek fel a magosba.

Egy szószéket a sok közül kibérlek,

Engedjetek fel lépcsőjére, kérlek.

Még nem tudom, mit mondok majd, nem én,

De úgy sejtem, örömhírt hoztam én.

Örömhírt, jó hírt, titkot és szivárványt

Nektek, kiket szerettem,

Állván tátott szemmel, csodára várván.

Amit nem mondhatok el senkinek,

Amit majd elmondok mindenkinek.

Mezei András: Ráhallás

„Imhol vagyok én küldj el engemet”

igaz szóval, megbizatással.

Lélekerőmet, kézívedet

feszítsd meg erős akarással.

Add meg a célt is, jófelé

értelmes irányulással.

Lássam lehulló létemet még,

s hallhassam suhanással.

Szemlér Ferenc: Könyörgés szelídségért

Én Istenem! Pótold erőben,

ami hiányzik még belőlem.

Taníts igédhez igazodni,

bölcsességedben bizakodni.

Nehéz utam néhol egyengesd,

Kenyeret adj – kicsit, de rendest!

Szemem, szájam óvjad a szennytől

s szívemet védd meg az eszemtől.

Ne sújts szörnyű rettenetekkel,

korbácsodat későbbre tedd el,

ha majd a szárnyaim kinőttek

és nem reszketek már előtted.

Költőd most még kicsi! Csak ember!…

tele ezer ijedelemmel.

Ne légy bírája! … légy csak apja,

ki rossz fiát is simogatja.

Kormos István: Leltár

Azt hittem, ebben-abban lesz szavam,

nem országos, csak egy embernek szóló,

de kezemre ütöttek,

tenyérrel szájon csaptak,

hátulról elbuktattak,

fejem víz alá nyomták.

Sétálni sistergő parázson

megtanultam: lehet.

Elviselem magányom:

rámégett ingemet.

Weöres Sándor: Ars poetica

Öröklétet dalodnak emlékezet nem adhat.

Ne folyton-változótól reméld a dicsőséget:

bár csillog, néki sincsen, hát honnan adna néked?

Dalod az öröklétből tán egy üszköt lobogtat

s aki feléje fordul, egy percig benne éghet.

Az okosak ajánlják: legyen egyéniséged.

Jó; de ha többre vágyol, legyél egyén-fölötti:

vesd le nagy-költőséged, ormótlan sárcipődet,

szolgálj a géniusznak, add néki emberséged,

mely pont és végtelenség: akkora, mint a többi.

Fogd el a lélek árján fénylő forró igéket:

táplálnak, melengetnek valahány világévet

s a te múló dalodba csak vendégségbe járnak,

a sorsuk örökélet, mint sorsod örökélet,

társukként megölelnek és megint messze szállnak.

Sárközi György: Parancs

Néha még hallom a titkos parancsot:

szóltam! szavamnak adj emberi hangot.

S mint ki gázolva szembeszáll az árral,

hogy merítsen belőle egy pohárral,

s mint aki gyertyáját tűzvészbe mártja,

hogy kanócát meggyujtsa éjszakára,

úgy küzdők egy pohárnyi tiszta szóért,

s tiszta fényért, egy szobáravalóért.

Zelk Zoltán: A fonákja? Nem! A színe!

A valóság bősz megszállottjai,

földhöz ragadt szegények,

kollázs-költők, újmódi dadaisták,

a tárgyias költészet

porlepte tárgyai közt matatok,

ősz fürtű újdondászai

a közérthetőségnek:

mit értenek a meg nem érthetőből!

mit sejtenek a csak megsejthetőből!

mit tudnak ők a meg nem tudhatóról!

Hát hallgassuk illő és méltó csendben,

ülve az; örök hangversenyteremben,

a realista zenekar

léten túl is visszhangzó dallamát,

az interpunkciók

RÁCZALADÁRI cimbalomverőit,

a kötött forma kötetlen viharzó

RICHTERI futamát,

a csillagok cintányér csattogását  –  –  –

a való égi mását!

Gömöri György: A végső dolgok

A végső dolgok kimondatlan maradnak –

tudatunk mélyén fekszenek mint a spanyol

Ármáda kincsei Hírt róluk

nem hoz csak egy-egy ihletett perc búvár sejtelem

A vezérgálya lágy fövénybe süppedt Ráják

cikáznak halak tanyáznak üres fülkéiben

A végső dolgokat nem mondjuk el soha

egymásnak Marad néhány köznapi gesztus

vagy tetszetősen tálalt gondolat

de sohasem fogom megtudni szeretett-e és mennyire

hogy miért szerettem akiket Mért éppen őket

Hogy meddig terjed a felhám Mi van alatta

Mi fontosabb a virág a beporzás vagy a termés

s hogy rendeltetés-e a percnyi őrület

Lyukas hálóval halászunk sűrű végtelent

Kocsis László: Dunántúli nyugalmas beszéd

Kutassatok, a kút roppant mély

És ismeretlen, ami abban él.

Örülni néki? Megvolt, itt volt.

Mért kutatni, amit eltitkolt?

Más titkok férge fájt agyadnak

S ezt nézted rögnek, rongy agyagnak.

Erdeje, rétje, jegenyéje,

Dombos dombhátja, venyigéje

Mind ragyogott, édes volt, ősi.

Nem tudod? Mondom, ma is őrzi

Forrásunk fészkét, vizünk tükrét,

Széthullt magunk tünde gyűrűjét.

Ó kút, vén kút a halk országon

Végig a vized csurdogáljon.

Babits Mihály: Jónás imája

Hozzám már hűtlen lettek a szavak,

vagy én lettem mint túláradt patak

oly tétova céltalan parttalan

s ugy hordom régi sok hiú szavam

mint a tévelygő ár az elszakadt

sövényt jelzőkarókat gátakat.

Óh bár adna a Gazda patakom

sodrának medret, biztos utakon

vinni tenger felé, bár verseim

csücskére Tőle volna szabva rím

előre kész, s mely itt áll polcomon,

szent Bibliája lenne verstanom,

hogy ki mint Jónás, rest szolgája, hajdan

bujkálva, később mint Jónás a Halban

leszálltam a kínoknak eleven

süket és forró sötétjébe, nem

három napra, de három hóra, három

évre vagy évszázadra, megtaláljam,

mielőtt egy még vakabb és örök

Cethal szájában végkép eltűnők,

a régi hangot s szavaim hibátlan

hadsorba állván, mint Ő súgja, bátran

szólhassak s mint rossz gégémből telik

és ne fáradjak bele estelig

vagy míg az égi és ninivei hatalmak

engedik hogy beszéljek s meg ne haljak.

Bárdosi Németh János: Síphang

Egy láthatatlan rossz nyirettyű

zümmög itt a szívemen belül,

a vágy, a vágy ríkatja folyton,

konok hangját hiába fojtom,

a sors, az élet és az évek,

szívemből egyre csak zenélnek,

hogy élni mégis mondhatatlan

gyönyörűség a gondban, porban,

sorsom akárhogy roppan-fordul,

ki nem állnék az ember sorbul.

Te jó, te szent, te harcos élet,

én vagyok leghívebb cseléded,

egy korty italt, egy csókot, egy könnyet,

aztán az örök sír is könnyebb,

örök hazámban úgy se fájhat,

amiért itt gyötör a bánat,

az elmulandó jókat esdem

ezen a madárfüttyös esten,

szívem teljen be minden széppel,

hogy megbarátkozzak az éggel,

a föld porától legyek részeg

és úgy hagyjam itt az egészet,

azt se tudjam, hogy hol vagyok már,

a földön, vagy az égi foknál;

szívem akkor szakadjon össze

az élet és halál özönbe,

mikor már vágya, dala sem lesz,

akkor álljak az ítélethez,

s Uram, te mondd, hogy hű síp voltam,

a magam énekét daloltam,

azt mondtam el csak amit láttam,

magamban és a nagy világban,

s talán egy kicsit azt is mondtam,

ami ragyog a csillagokban,

s egy törött szót a te szádról vettem,

az csengett vissza énekemben.

Csanád Béla: Zsoltár

Hová vetettél, Istenem,

mily cethal belsejébe?

Lobog a bűzhödt levegő,

az állat tűz epéje.

Töröld le csapzott homlokom,

rendelj, Uram, magadhoz.

Bár cethal-sorsot érdemel,

ki rosszat rosszra halmoz.

Még engedetlen a jövő

és nyugtalan reményem,

de aki mindent alkotott,

tudja, hogy Őt beszélem,

és szívem érte nyugtalan

e szörnyű émelygésben,

s mennék is már akárhová,

ahová küldetésem.

Szólíts paranccsal, Istenem!

Üvöltök, sírok érted.

Irgalmazz prófétádnak is,

s kegyelmezz Ninivének.

Ratkó József: Anyámat elrágta …

Anyámat elrágta a rák,

apámat megölte a méreg.

Ütött számból a halál ellen

csordul ki meleg ének.

Testükbe vért énekelek,

hatalmat a feltámadáshoz. –

Ne legyen hűtlen a szülő

keresztre feszülő fiához.

Babits Mihály: Cigány a siralomházban

Ugy született hajdan a vers az ujjam alatt,

ahogy az Úr alkothatott valami szárnyas

fényes, páncélos, ízelt bogarat.

Ugy született később az ajkamon, mint

a trombitahang, mint a trombitahang

katonák szomjas, cserepes ajkain.

De ma már oly halkan, elfolyva, remegve jön

mint beesett szemek gödreiben

remegve fölcsillan a könny.

Nem magamért sírok én: testvérem van millió

és a legtöbb oly szegény, oly szegény,

még álmából sem ismeri ami jó.

Kalibát ácsolna magának az erdőn: de tilos a fa

és örül ha egy nagy skatulyás házban

jut neki egy városi zord kis skatulya.

És örül hogy – ha nem bírja már s minden összetört –

átléphet az udvari erkély rácsán

s magához rántja jó anyja, a föld.

Szomorú világ ez! s a vers oly riadva muzsikál

mint cigány a siralomházban.

Hess, hess, ti sok verdeső, zümmögő, fényes bogár!

Ha holtakat nem ébreszt: mit ér a trombitaszó?

Csak a könny, csak a könny, csak a könny hull

s nem kérdi, mire jó?

Keresztury Dezső: Beszélgetés

A költő önmagához:

Ha kiszáradtál, telj meg,

ne sötéttel, mint a vermek,

ne unalommal, szesszel,

van életed, ne veszd el,

vár még törődés, munka,

cselekedj rá nem unva,

magadhoz-méltón a földön,

hazád hazád, nem börtön,

hát ne csak mint a gyermek:

felnőtten örülj az örömnek,

fogadd el, ami hiány van,

ne higyj az örök halálban,

ne érj rá csak arra figyelni,

hogy a legnagyobb jó is semmi:

örök körök emelnek,

lépj rájuk, egyre feljebb!

A világ felel:

Ha befogadsz magadba

s kívánod hogy betöltselek,

egyazon törvény hatalma

parancsol velem, s veled.

Nádass József: Pokol és menny közt

És beszélek én akkor is,

ha nem is szólok senkinek,

és akkor is zeng énekem,

ha minden emberfül süket.

Szivárványt festek, oda, fel,

ha nincs is szem, mely égre néz.

Nem értetek vagyok én bátor,

de ellenetekre merész.

Mit megtanultam s rámbizatott,

elvégzem. S ez nem érdemem.

Pokol és menny és farkasok közt

utat mutat az értelem.

Fodor András: Apostol

Rólad beszéltünk egész este,

s róluk, akik rád fenekednek,

mivel neked a tüzes nyelvek

nem a megváltást hirlelik.

Szolgálsz híven az embereknek,

de nem a gőglándzsás pimaszoknak,

dühöng hát, honnét van hatalmad

nélküle rangot gyűjteni.

Minden terhet magadra vettél,

minden gyöngének adni tudtál,

a helytartó feszengve mustrál,

retteg, fejére bajt hozol.

Félelmiben hagy állni tétlen,

csukott ajtóknál várakoztat,

s ha továbbmégy, elhülve borzad

merénylő bátorságodon.

Voltál a hűséges tanitvány,

ki nem torpant a kakasszóra,

tudta pedig, ha üt az óra,

a Mester védelmet nem ád.

Nálam se kaphatsz menedéket,

de van tollam, van papírom,

becsületed a versbe írom,

őrizze élő arcodat:

halántékod fájó szögéből

a sok küllőzve nyíló ráncot,

szemed, ahonnan igazságod

fanyarkás, tiszta napja süt.

Mécs László: Pán nem öregszik

Öregszem, tény, de lelkesen

mint örökbimbós almafán

a régi Pán

hintázgat sípolgatva fennen:

Pán nem öregszik bennem.

Bús tény: az ifjúság halott.

Halott az őskamasz titán!

De szíve Pán

számára báb-rejtő doboz csak:

pillangókat rajoztat.

Bölcs lettem, tény, mint vén vadak,

kik nem vérzik csapdák falán

fejük, de Pán

kicsúszik minden rusnya rácsból

s virágokat harácsol.

A lét hideg tény. Fizika.

Kamasz kobold az éjszakán

a Hold. – De Pán

mítoszt csinál egész világból,

emberből, földből, fából.

Szentültem. Tény. Zsoltárokat

zenésít pásztorfurulyám.

– De Pán pogány

sípját faragja földszagunak,

mit nyers fülek nem unnak.

Szeretlek. Tény. Kerüllek is.

Sorsom remeteségre szán.

– De Pán, de Pán

folyton körülted sündörögne

ember, testvér, örökre!

Somlyó Zoltán: Papok

1.

Mindig reverendába szerettem volna járni,

lengő anyagba, melynek ráncába fény ragyog;

fehér, kasmír-omlású, vagy fekete selyembe,

méltóságteljes fejjel, akárcsak a papok.

Állig begombolkozva, polgári dísztül menten,

felette a tömegnek, titokkal teljesen;

mint akit apró dolgok kis színe meg sem érint,

mindig a jót kinálva, mindig isten-lesen …

Magas szószéken állni, mint a kiválasztottak,

kiket magából büszkén emel ki a tömeg;

a lelkekbe is látni, a szív kérgébe nyúlni,

a lényeg elkígyózó vonalát fogni meg …

És jobbra, balra tartva, leányoknak s fiúknak

odakinálni csókra püspöki gyűrűmet,

S a poklok rőt tüzétől elrántani, megóvni

a fej három nyílását: szemet, szájat, fület …

2.

Hisz mind papok vagyunk, mi, kiket sinek közé zár

az égi felelősség! A bűn, e víg-boros

szemébe nézve egy lesz a koldus és a Cézár:

mind apró szerzetes lesz, vagy délceg bíboros.

A kicsi kis bűnökkel fertőzi a világot,

s évszázadok ködével a büszke Borgiák;

s mit meg nem tudott szülni az ő szivük, helyettük

mi sírjuk el a csöndes misericordiá-t…

És a Kereszten Függőt mi élesztjük erőben,

azt, aki ma is él még, aki vér, aki hús …

Ott hordja öntudatlanul a vérben s a velőben

Őt a keresztény páter s a zsidó rabbinus …

Megáldjuk néma szájjal a bukdácsoló mankót

és fénylő ihletünkkel kenjük a rút fekélyt;

a táncolók hadd járják a kánkánt meg a tangót –

mámoruk nem riasztja sötétebbre az éjt…

S ha nem is zengi ajkunk hangos szóval a zsoltárt

s ha nincs is, aki gyónjon előttünk szelíden;

a levegőnek selymén állítgatjuk az oltárt

s minden egy „nem”-re százszor bólintjuk, hogy „igen” …

3

Mert ez a rövid élet még kurtább egyszeregyje!

Vitatkozol: van isten? … nincs isten? … S ezalatt

lassan fel is jutottál és vakon, fel, a hegyre

s lebuktál… S nélküled jő a szőke virradat…

S mi ott állunk sírodnál, a ködbe láthatatlan’

és istenig emeljük elárvult tetemed;

és pontot tesz vitában és pontot tesz a dalban

a föld barna göröngye, mely lágyan betemet…

… Kéjtől üvölt, vagy kíntól jajong a föld vadonja –

az út magátul készül, kegyesen, okosan;

pap itten minden ember s minden asszony Madonna,

csak nem tudják, hogy jóság él szívükben, sokan …

Radnóti Miklós: Járkálj csak, halálraítélt

Járkálj csak, halálraítélt!

bokrokba szél és macska bútt,

a sötét fák sora eldől

előtted: a rémülettől

fehér és púpos lett az út.

Zsugorodj őszi levél hát!

zsugorodj, rettegő világ!

az égről hideg sziszeg le

és rozsdás, merev füvekre

ejtik árnyuk a vadlibák.

Ó, költő tisztán élj te most,

mint a széljárta havasok

lakói és oly bűntelen,

mint jámbor, régi képeken

pöttömnyi gyermek Jézusok.

S oly keményen is, mint a sok

sebtől vérző, nagy farkasok.

Berda József: Elmélkedés

Akár ama bibliafordító boldog

Báthory László hárshegyi barlangjában,

úgy élsz újpesti lakásodban egyes-egyedül,

bár nem olyan boldogan, ahogy szeretnéd. –

Örülj, örülj, békülj meg ezzel is, hisz’

te akartad így. Életed javát itt élted át,

itt szenvedtél-örültél azért, amiért

megmutathattad azt az emberi arcát

életednek, melyért talán

nem kell szégyellned magad.

Pilinszky János: Intelem

Ne a lélekzetvételt. A zihálást.

Ne a nászasztalt. A lehulló

maradékot, hideget, árnyakat.

Ne a mozdulatot. A kapkodást.

A kampó csöndjét, azt jegyezd.

Arra figyelj, amire városod,

az örök város máig is figyel:

tornyaival, tetőivel,

élő és halott polgáraival.

Akkor talán még napjaidban

hírül adhatod azt, miről

hírt adnod itt egyedül érdemes.

Írnok,

akkor talán nem jártál itt hiába.

Kalász Márton: Kéregminták

Mire felejtesz így el?

Szenci Molnár Albert

Ki vagyok téve ennek az időnek,

akár a földre, erre az időre.

Így akár gyermek fa is lehetek.

Kiáltok, míg följön a nyári felhő –

míg kiáltásom elfúl, fölnövök.

Kérgem mintái lesznek a szavak,

olvashatnák – de megjön az aszály.

Változnak szavaim, megráncosodnak.

Kérgem mintái hanggal varasodnak.

Nem kívánnám, már másképpen beszélek –

szavaim kérgét, jel, lehánthatod,

fényre fordítva lent a háncs beszél,

fénynek suttogva évgyűrűk beszélnek.

Kéregminták mindig a suttogások.

Mert rám nő újból a kitett idő,

amibe kitettek, s szavaim kivetem.

Kitett szavaim, mint hírlő világok,

ha kéreg hírneve nem is világ.

Ha kérgem lassan érik is, akár a fa,

lassúbb nála – ha a minták csupán

egy-idő kísérőverse; ha csúf, ha szép –

egy-fa évgyűrűt beforgó zenéje.

Vas István: Rapszódia József Attiláról

Évről évre még mindig észre veheted, ha kinyitod:

nemtudott tartalmát bontja a fényre egy-egy titok,

ahogy átengedik a szavak, a sorok, és mégis évről

évre jelentésekkel sűrűbb lett a mélye. A fájditó,

mögöttes áram mit rejt magában, hogy ahol ki-

nyitod, rejtelmes lett a megértés hirtelen és egyszerű

a titok? A győzelem vértanusága.

Mert nem tért ki semmi elől és mindent ő vállalt

magára. És felelt minden kihívásra. És minden

átokkal megáldatott. És gyógyító párlatot szűrt

le Európa mérgeiből. És bölcsesség lett benne a

hóbort, és minden, ami botránkoztató volt, termé-

szetessé vált benne és csak benne. Mert övé lett

a kor könyörtelen kegyelme. Az értelmetleneknek

érthetetlen, a handabandáknak halandzsa volt, és

aki a felhígult ősigék langyos vizében ült elégedet-

len s a kényelmes költőiség közérthető ködéből ki

se látott, a lázadt logikában zagyvaságot szimatolt.

A kenetlenül csikorgó kenetteljesek, a múmiává

merevült modernek világvak dölyfébe dermedt,

hályogos szemének ő, akiben tömörült a soselátott

lényeg, csupán a megunt régiségek rikító zsib-

vására lehetett. A botfülüek zenétlennek itélték,

s akik épp hogy megtanulták a leckét s tudták,

hány láb a mérték, vállveregetve, bátran, fölényes

kioktatásban részesitették őt, akiben a nyelv, a rím,

az ütem minden tudása elegyedett. A lecsapolatlan

mocsarak miazmás fajgőzei alatt hepciáskodó,

hetyke gyarmat nem látta eléggé magyarnak, s ő

volt az, akit szolgának neveztek a szolgák. Az uj

istenek ebeinek eretnek volt, akinek nyomába ered-

tek, és falkában csaholták. Ő volt az, akit gyűlöltek

s hiába. S ő volt az, akit hasztalan szerettek.

Mert ő volt az, aki elmaradt, és ő volt az, aki meg-

maradt. És ő vetette magát a vonat elé helyettünk.

Ezért lehettünk elevenek. S mert ő nem birta ki,

ezért nem kellett nekünk a versről lemondani. És ő,

a hétszer bátor az ép eszét eldobta magától egy

nemzedék helyett. Ezért tarthattuk meg, amit ő el-

vetett. S mert minden szavának ez az áldozati párlat,

ez a megváltó hitel ad fedezetet, verséből ezért nem

hullik el soha az, amit ő beletett, sőt új és új jelentést

kap a korszakokon át, és az ő jelentése megváltoz-

tatta a nyelv egész anyagát, és aminek érvényt adott

az ő mindentmerése, az érvényes volt a tételre is

meg az ellentételére, és az ő iszonyatai kérlelhetetle-

nül és hétféleképp érvényes szavakban tudták ki-

mondani azt, ami kivül-belül kibírhatatlan. És fel-

oldozta szivünket.

És ezért a miénk az ünnep. Mert belőle is élünk. És

nemcsak azok, akik – tán hajdan ellenségei – az ő

ütemét kezdték zengeni s utánozni a szavait, a mon-

datait, de mi is, ha megadni kezdjük azt, ami kel-

letik, s a kimondhatatlant kimondani, érezzük az

ő erejét, elhozza a nagy vezeték, akár Aranyét,

Babitsét. Mert ez az ő vére, ez a mi vérünk. És ezt

cselekedjük az ő emlékezetére. Mert önmaga csak az

lehet, aki mások helyett valamit magára vállal, és az

nyeri meg az életet, aki új játékba kezd a halállal.

Kányádi Sándor: Végül

Aztán elönt mindent az óceán.

Még hallom, amint egy régi szürkület

homályából nevemen szólít Édesanyám,

míg keze közül a lámpa vaksi kis pillangója

nekiröppen a kicsi ház ablakának.

Aztán elönt mindent az óceán,

Napot és Holdat és csodálatos testű

hajókat ringatva hullámain.

Csak egy árva vadkörte integet még utánam

ebből a parttalanná vált világból.

Nagy Zoltán: Sírkőre

A völgyet nézni állj meg hegytetőn,

Az életet tanuld a temetőn.

Figyelj reám, ki nem mozdítok ajkat,

Már jól tanít, ki mindörökre hallgat.

Most hallgatok, de egykor zengve zengtem,

A föld, a víz, a lég hallottak engem.

Nem néma, bárha nem szól, a harang,

S nem törli el a csend, hogy volt a hang.

Voltam parázs, elszálltam mint a pernye;

Szívem tüzét eloltá bús zegernye,

De melegebb a nyár, s a déli szélben

Örökre érzik már, hogy én is éltem!

Voltam kiáltás, elkapott a szél,

De aki kiáltott, az él!

Völgy csipkebokra már hiába száraz,

Az Úr lángolt ott, mindig oltár már az!

Ha van füled, halld hangtalan beszédem;

Mindegy, mi voltam: voltam az ami,

Egy hang voltam az Isten énekében

És kár lett volna el nem hangzani.

Kányádi Sándor: Rövid könyörgés kettétört hajón

undorodom a verseimtől uram

mint sebeiktől az önkínzó

középkori szerzetesek

adj nekik nyugtalan

öröklétet nekem

jó éjszakát

ámen

Zelk Zoltán: Hagyaték

Körömmel falra karcolt

átmeszelt verseim,

az Istenre hagyom.

Szentgyörgyi Albert: Psalmus humanus

Uram, Ki vagy?

Szigorú Atyám lennél,

Vagy szerető Anyám,

Akinek méhéből a Mindenség

megszületett?

Te lennél a Mindenség maga?

Avagy a Törvény, mely uralkodik

felette?

Adtál életet, hogy visszavedd?

Te alkottál engem, vagy Téged én,

Hogy a magányt és a felelősséget

megosszam?

Uram! Nem tudom ki vagy,

De Hozzád fordulok nagy bajomban,

Rettegek embertársaimtól és saját

magamtól is!

Talán nem érted szavaim

De megérted zenémet.

Első zsoltár: ISTEN

Uram!

Hatalmasabb vagy, mint a világ, amit

Te alkottál,

A mindenség a Te otthonod.

A magam képére formáltalak,

Azt hittem, kegyetlen vagy, kapzsi és

hiú.

Dicsőítésre és áldozatokra áhítozó,

Bosszúra éhes, látván kisszerű vétkeimet.

Én házakat építek Neked

Miközben hajlék és élelem nélkül

hagyom embertársaimat.

Uram! Azzal dicsérlek, hogy szebbé

teszem a Teremtés rámeső zugát,

Hogy fénnyel, meleggel, jóakarattal és

örömmel

Töltöm meg világomat.

Második zsoltár: A VEZETŐK

Uram!

Vezetőt választunk vezetni minket,

És szolgát szentelünk szolgálni Téged.

De a vezetők nem vezetnek el Tehozzád,

Nem hallgatnak ők békéért esdeklő,

néma szavunkra,

Rajtuk a hatalom rontása, az embert

ember ellen vezetik.

És a szolgák nem Téged szolgálnak,

A hatalmat szolgálják és megáldják

a fegyvereket.

Gyötrik és gyilkolják embertársaimat

a Te nevedben.

Uram! Küldd el hozzánk a Te szolgáid,

Hogy megmutassák az utat, amely

Tehozzád, a békébe,

Amely embert emberhez vezet.

Harmadik zsoltár: A SZÍV ÉS A SZELLEM

Uram!

Szeretni tudó és szeretetre szomjuhozó

szívet,

Szabadon gondolkodó és alkotni tudó

szellemet adtál,

De szívem retteg és gyűlölködik,

Megrontja szellememet, s halált hozó

iszonyú fegyverrel tör

Országodra, reám és embertársaim ellen,

Hogy szétroncsolja az élet szent szövetét.

Uram! Tisztítsd meg szívemet, emeld

magadhoz szellememet,

Hogy testvéreimnek testvére lehessek.

Negyedik zsoltár: ENERGIA ÉS SEBESSÉG

Uram!

Fölfedted előttünk az anyagban rejlő

energia titkát,

Hogy munkánkat könnyebbé és az

életet magasztossá tegyük,

Megtanítottál a hangnál is sebesebb

utazásra,

Hogy a távolság ne válassza el többé az

embertől az embert.

Munkánk gyümölcsét, a lövedékké

sűrített energiát

Mi eljuttatjuk a föld legtávolabbi

sarkaiba,

Hogy egymást nyomorúságba és

pusztulásba taszítsuk

Hogy a letarolt földről kiirtsunk minden

élőt.

Uram! Ne hagyd, hogy leromboljam az

élet templomát,

Engedd, hogy hasznomra váljék a tudás,

hogy hasznossá lehessek általa

Adj méltóságot rövid napjaimnak.

Ötödik zsoltár: A FÖLD

Uram!

E drága bolygót adtad nekünk

lakóhelyül,

Rejtett, titkos kincsekkel tele,

Képessé tettél művedet megérteni,

Könnyítsd meg hát munkánk, űzd el az

éhséget és a kórt.

Kiássuk a kincset, hogy elherdáljuk,

Hogy megalkossuk a pusztulás iszonyú

gépezetét,

Mely most azt pusztítja, mit mások

építettek,

Mely majd ellenem fordul, elpusztít

engem s gyermekeim.

Uram! Legyünk társak az alkotásban,

Dolgozzunk tovább műved nyomán,

Hogy bolygónk a bőség, a boldogság

És az összhang erős otthona legyen.

Hatodik zsoltár: A GYERMEKEK

Uram!

Nemek szerint szétválasztottad az

embereket, hogy az egymás utáni

vágyakozásban

Teljes összhangban rezdüljenek lelkük

mélyén húrjai.

A közös vágy szülöttei a gyermekek,

az édes gyermekek,

Akik tiszta, szeplőtlen szellemmel

érkeznek hozzánk.

És én gyűlöletet, rettegést és előítéletet

oltok szellemükbe,

Bunkereim arra tanítják őket, hogy az

élet sötét és a jószándék hiábavaló,

És ha felnőnek, nemes tettekre készen,

Hivatásos gyilkosokká képzem őket,

S erkölcsi bénaságban múlnak el

legszebb éveik.

Uram! Mentsd meg gyermekeim,

Mentsd meg szellemüket,

Hogy romlottságom ne ronthassa meg

őket,

Mentsd meg az életüket,

Hogy a fegyver, amit másokra fogok,

ne pusztíthassa el őket,

Hogy jobbak legyenek, mint szüleik,

Hogy megalapítsák saját birodalmuk,

Szépség, igazság, becsület, összhang és

jóakarat birodalmát,

Hogy béke és szeretet uralkodhassék.

Mindörökké.

Csillag Veronika fordításai

Szabadíts meg a gonosztól

Babits Mihály: Psychoanalysis christiana

Mint a bókos szentek állnak a fülkében

kívülről a szemnek kifaragva szépen,

de befelé, hol a falnak fordul hátok,

csak darabos szikla s durva törés tátog:

ilyen szentek vagyunk mi!

Micsoda ős szirtből vágták ki lelkünket,

hogy bús darabjai még érdesen csüngnek,

érdesen, szennyesen s félig születetlen,

hova nem süt a nap, hova nem fér a szem?

Krisztus urunk, segíts meg!

Hallottunk ájtatós, régi faragókat,

kik mindent egyforma türelemmel róttak,

nem törődve, ki mit lát belőle, s mit nem:

tudva, hogy mindent lát gazdájuk, az Isten.

Bár ilyenek lennénk mi!

Úgyis csak az Úr lát mindenki szemével,

s amit temagadból szégyenkezve nézel,

tudd meg, lelkem, s borzadj, mert szemeden által

az Isten is nézi, az Isten is látja!

Krisztus urunk, segíts meg!

Óh jaj, hova bujhatsz, te magadnak-réme,

amikor magad vagy az ítélő kéme?!

Strucc-mód fur a percek vak fövénye alá

balga fejünk, – s így ér a félig-kész Halál,

s akkor mivé leszünk mi?

Gyónatlan és vakon, az évek szennyével

löknek egy szemétre a hibás cseréppel,

melynek nincs csörgője, s íze mindörökre

elrontva, mosatlan hull vissza a rögbe.

Krisztus urunk, segíts meg!

Ki farag valaha bennünket egészre,

ha nincs kemény vésőnk, hogy magunkat vésne,

ha nincs kalapácsunk, szüntelenül dúló,

legfájóbb mélyünkbe belefúró fúró?

Szenvedésre lettünk mi.

Szenvedni annyi, mint diadalt aratni:

Óh hány éles vasnak kell rajtunk faragni,

míg méltók nem leszünk, hogy az Ég királya

beállítson majdan szobros csarnokába.

Krisztus urunk, segíts meg!

Weöres Sándor: Vonj sugaradba

Vonj sugaradba Istenem!

mint madár a fészkére, szállnék hozzád,

de látod, a rét örömei közt

elpattant a szárnyam csontja.

Végy kosaradba Istenem!

mint hal a horogra, sietnék hozzád,

de látod, a gyűrűző mélynek

rám-tekeredett ezernyi hinárja.

Lelkemet mért áztatod

maró-lúgban évek óta,

ha sose végzel a mosással?

Kondorodban a tüzes lé

minek fortyog körülöttem,

ha sohase puhulok meg?

Mit akarsz szőni belőlem,

ha mindig elmállok, mint a szecska?

Gonoszaid megtérnek, de hozzám

sose jön el a te országod.

Szivemet kétféle húzás tépi,

egyre lyukasabb, egyre zavartabb –

ládd-e, sokszor már azt se tudom,

melyik a te horgod zsinegje

s melyik a mélység inda-köteléke.

Vonj hevesebben! ön-erőmből

nem jutok én soha hozzád.

Mezei András: Teljes

Árnyéka van a beszédnek,

sudara a tettnek.

Foghatatlan szavaidból

szüless elevennek.

Tűz-arany palástos

merőleges napban,

gyúlj ki önmagadtól

elválaszthatatlan.

Farkas Árpád: Sectio Caesarea

Komáromi Mihálynak

A fertőtlen fagyban most felébrednek a kések.

Nélkülük már nem születik meg a fájdalom.

Valami nagy-nagy űri tűztől félek:

fehér korom, hó hull puha szárnyakon.

(ÖSZTÖNÖK)

Micsoda hajnal! Mint porcukor, olvad el rózsaszín

torkában a tél, mozdulnak izguló, gyönyörű

gyökerei a jegenyéknek, szílnek,

juharnak kérge leolvad, liheg

a hívogató

hóvirág-tárogató,

gyökérnek, fának gyomrában

hintaló készül.

Fölnyerít:

vágta!

Előre-hátra!

Füvek, páfrányok nőnek,

lábadat simogatni,

fecskék, harkályok fészke beomlik,

álmodd a fészkeket újrarakni,

éretted hajlítja le alázat

fejét a készülő búzakalásznak,

rozsszemek sírnak, gizgaz magvak:

hol van az eljövő emberi magzat,

ki majd a rög alól kiszabadít?

Tenyésztett enyészet, ó,

tudod, hogy születni kötelező,

s követeled az egészet,

töviskoronás fejedelmeddé avatsz,

ki fölébreszti a búzát s a katángokat,

álmokból rak magának tollmeleg fészket,

hagyja, nyalogassák talpát gyomok,

sziszegő növények,

hintalóra pattan,

nógatja: vágta!

Születése: előre!

Halála: hátra!

(KÉSEK)

Egy villanás, megpattan a lüktető, bimbónyi

asszonyhas-rózsa; izom, hús, piros fájdalom

kivirágzik, harmatcsepp gyöngyök ringnak

a sziromkoszorúk örvényeiben,

hatalmasak a kések, ó, hatalmasak,

északról jönnek,

délről jönnek

a fájdalom forró üregeiből kiemelni.

Sírj föl az örvénylő húsrózsa mélyén,

sírj föl!; kapard le tejpuha körmeiddel

az anyaöl szőtte hályogot szemedről,

csituljanak el a kínok

Mária szemében,

ó, mert csak kívüle,

csak nélküle,

csak ellene lehetsz szabad!

Patyolat fénnyel sütnek a kések,

a havazás lámpái átvilágítanak!

A pengék élén megfullad a halál,

fénybe ivódó szívdobogás az égre vetül;

bolygónyi társra csak akkor talál,

ha lüktetni már megtanult szálegyedül!

És kipenderülsz a mélyből visítva.

Csupa csatak az arcod, a bőröd.

Ha nyáladzó nyájak nyála csitítna,

a búzakalász is neked jön, földöf!

Kések közt nősz fel!

Kísértenek örökkön örömök és kínok.

S most összecsukódnak mögötted a szirmok…

(HALÁNTÉKRA SIMULÓ UJJAL)

A szirmok összecsukódnak, a kés elalszik,

felnő a gyermek. Juharfák álma, tejescsiprok

ragyogása fölötte leng a holdban; füvek:

nagy mezők zöld katonái nyomában menetelnek.

Csak a te pokróc, salétrom marta ifjúságod üvölt,

már az anyaméhben könyörgi a fiát:

ne hozná magával ő is

az agyonpofozott romantikát…

És születik és hozza és megnyugszol: jól van.

Életet, kínt, örömöt adhatsz,

viselje emberöltőn át e gyönyörű terhet.

Ne óvj, ne szidj, ne uralkodj …

még benned is beláthatatlan homályban

konganak a termek.

Mert érzed a hűvös záporokat, belül áztatnak sustorogva.

Úgy kell élned néha, mintha befalaztak volna.

Derengésben úszó gyönyörű világok

vetnek fodrot benned, homlokodra ráncot.

Hajszolod a mélyben mindazt, ami alszik.

Hiába jutnál el az Északi-sarkig,

hiába simulnak elődbe az utak,

ha a fű befutja, amik benned futnak.

Mélyben alvó kincsek borzongását érzed.

Hogyha kések vannak, ide kellenének!

… Kínná lombosodó konok küzdelemben

teljes-ember-arcod végre megszülessen.

Ez a teremtés előtti vergődés éltessen immár,

áldottak legyenek éjszakáim gyűrődései,

az örvények, záporok, fekete rózsákat

virágzó álmok. Csak a kések, a kések

ne jöjjenek értem,

én akarom magamba sajdítani a pengét:

ne csak a csecsemő,

végre a mélyben alvó ember is megszülessék!

A fertőtlen fagyban most elalszanak a kések.

Már nélkülük is megszületik a fájdalom.

Gyönyörű örvényekben élek.

Továbbvergődöm denevérszárnyakon.

Fodor András: Antifóna

– Szalay Lajos képeihez –

Mindig az élet és halál,

mindig a teljes lét kockázata!

Mért kell az öldöklő szigor,

hogy békében lehess magaddal?

Honnét a vak bizakodás, hogy csak a vér

válthatja termővé a végtelent?

Ha bujtogat, ha óva tilt, Izsák,

mikor szólt igazat a vaskos angyal?

Vagy mégis, megdicsőül egyszer

a pusztulásra szentelt áldozat?

Áll a bika a kék tenger szinén

busa fejét láng lombjába akasztva.

Komor szemében nincs harag,

és nem tiporja el, csak mintha másik áldozat

pikkelyes, hűvös áramát

tapintaná –, oly lágyan lép a hal-ra.

De minden színt töröl az éj.

Fekszel megint álomtalan,

akár vergődő nagy madár,

forogsz, dobálod meddő szárnyaid.

Bárhogy adnád magad a kény

karmába, álom iromba tollai közé,

bagoly karéjos, nyíló szemeként

virraszt benned a kétség meg a hit.

Örök sötét lesz, vagy megjön a hajnal?

Válik az ég a földtől. Újra nyílnak

a szabadítón fogható

szavak: eszmélet… szerelem … haza …

S nyargal velünk szembe, Apolló

napraforgó-fejét röptetve fennen,

nyargal a régi istállóba vissza

az Apokalipszis négy menekült lova.

Benjámin László: Emléknél többek

Mind többet gondolok hajdani mestereimre,

az elcsöndesedett férfiakra, kik ifjúságom fölé magasodnak

megviselten és méltóságosan, akár a százados fák.

Nem hősök, nem vértanúk, nem vezérek,

egyszerű lelkek voltak, a szegénység uniformisát viselők,

mesterségek fogásainak, anyagok természetének ismerői,

dolgoztak, amig éltek és meghaltak észrevétlenül,

alakjukat kövek, nevüket énekek nem őrzik.

Nem kell behúnynom a szemem látásukért,

legendák és nosztalgiák homályából kiválnak.

Szavaimban, gesztusaimban néha fölismerem őket.

Ültem velük a bőkezű szegénység asztalánál,

fölém hajolva igazgatták szerszámokkal ismerkedő kezem,

oltalmukban s oldalukon útban a felnőttség felé

kinyílt előttem életük, ahogy ajtajuk is kinyílt.

Szerettem őket jellemükért, egyenes, pontos szavaikért;

ügyességüket a munkában, állhatatosságukat a harcban

született ellenségeik is tisztelni kényszerültek.

A sivatagos külvárosban, a barátságtalan üzemekben,

a háború gyalázatában, lét és nemlét határvidékein

az emberség bennük testesült meg, naponta megküzdöttek érte,

s kivették részüket a fájdalomból és az örömből.

Nem ismerték a hűtlenséget, az önfeladást, a tanácstalan

hányódást kocsmaasztalok és festett csillagok között,

sem a magány kibirhatatlan szégyenét.

Vallották megvertségükben is, vallották egész életükkel:

mindig talál tennivalót s a dologra társat az igaz ember.

Figyelmes tekintetük követ a halál árkain túlról is,

szemükkel nézem dolgaimat, velük mérem magam

s velük a változó világot. Emléknél többek ők.

Egyre sűrűbben gondolok rájuk, s újra meg újra fölismerem őket

az énekekből kifelejtett országban, igaz emberekben,

akik a végső kérdésekre egész életükkel felelnek.

Hajnal Anna: Bennem lakó …

Bennem lakó jobbik felem

türelmes légy, bírd ki velem,

együtt vagyunk bármi bajunk

amíg vagyunk így maradunk.

Pilinszky János: Hommage à Isaac Newton

Megtesszük, amit nem teszünk meg,

és nem tesszük meg, amit megteszünk.

Valahol rettenetes csönd van.

Efféle gravitálunk.

Rákos Sándor: Rezignált mondóka

Milyen jó volna, ha rend volna,

a puszta sejtnél több volna,

sejt-halmazoknál több volna,

valami bölcs hierarchia volna,

mely atomtól az Úr lábáig

körülölelné a világot,

s azon munkálna, hogy a szellem

anyagban s mégis anyagon túl

végül maga-képére leljen!

Képes Géza: Ámen

Kivirult az azálea

a ciklámen

a rózsa –

Az ég

mindent

megadott

amivel csak

adósa

a földnek

A szeretet

mindent

elönt

s lehatol

le

a föld

közepéig

A szem

– ha volna –

felnézne

az égig:

napsugarat

holdfényt

és

csillagokat

nem mocskolnak be

többet

bombavetők

S a tenger!

a tenger

hulláma

ring

csapkod

szabadon:

többé

nem törik meg

repülőgép-

anya-

hajók

s a folyók

vizét

nem festi meg

gyilkos-feketére

gyárakból

kórházakból

kiömlő

szenny-áradat!

A föld

gyönyörű –

szebb

mint valaha –

de

hol

van

róla

az ember?

Ady Endre: Jóság síró vágya

Meleg karokban melegedni,

Falni suttogó, drága szókat,

Jutalmazókat, csókolókat:

Milyen jó volna jónak lenni.

Buzgóságban sohsem lohadni,

Semmit se kérni, el se venni,

Nagy hűséggel mindent szeretni:

Milyen jó volna mindig adni.

Még az álmokat se hazudni.

Mégis víg hitet adni másnak,

Kisérő sírást a sirásnak:

Milyen jó volna áldni tudni.

Meleg karokban melegedni,

Falni suttogó, drága szókat,

Jutalmazókat, csókolókat:

Milyen jó volna jónak lenni.

Puszta Sándor: Fohász

pitymall mielőtt pirkad

gondolhassak valami szépet

mielőtt lemegy a nap

tehessek valami jót

Fodor József: Mérlegen

Ne hagyj az irányt hagynom, Istenem,

De tántorgásomban is töltsd szemem,

Mert nagy az élet rangja szívemen.

Körül vihar forr, rontás kavarog,

Esetlen lelkem imbolygó, balog,

Ám soha sincs, hogy nem jót akarok.

De sok a vonzás, kevés az erő,

Zavaros a jó, jelen és jövő,

És hull a lélek, a rossz Ismerő.

Életem, hisz tudod, csupa viszály,

Megtett s mulasztott dolgok vétke fáj,

Óh, itélj igazul s láss, Nagy Király.

Az életem benned feloldozom

S mi vádol méltán s rogyasztva nyom,

De mit vallok, igaz a fájdalom.

Óh, nagy csillagok felé törtem én,

S még maradt a szomj szívem közepén,

S ha van, mit vágyom, te vagy, tiszta Fény!

Fogadd lelkemből ezt a számadást,

S hogy forrok magam ellen, tűrve lásd,

S hagyd hinnem a belső feltámadást.

Hadd erezzem biztató szavaid,

S hogy gyarlóság, sors bárhogy forgat itt,

Belsőm igazában megnyughatik.

Hadd mondhassam félve: hogy a világ,

Ő is hibás velem: s tudja, ki lát,

Mit fednek rendjében bűnök, hibák.

S én megvallom bűnöm, nagy Irgalom,

De hogy a rossz az, mi sarkallva nyom

A jó felé, e vallást nem hagyom.

S hogy ingások közt lelkem mérlegén

Tettet a Fő Erénnyel mérek én,

S bízom, egyszer egyensúlyt érek én.

S hogy sok botlás közt, mélyen, hontalan,

Billenő szívvel, únos-úntalan,

Egy lesz egyszer kivánt s való magam.

Életem két véglete összeér,

A lengő szellem és, mi húz, a vér,

S létem benned, nagy Rend, pihenni tér.

Addig óhajtásom reszket, lebeg,

S a nagy zavarban nyögve emelkedek.

Még fognak, ím, a nagy kisértetek.

Még fojt a gőz s a lábam hullva-hull,

De lelkem, titkon növő vigaszul,

Nagy Igaz, lassan Hozzád igazul.

S míg gyűr önvád és külső rettenet,

Érzem növő, nyugtató enyhedet,

Nagy Megtartó, óvsz, tartasz engemet.

Gergely Ágnes: Magdolna

Koporsó voltam, virág lett belőlem.

Lány voltam, összeadtak.

A tisztaság potenciális temető.

A bujaság fogyó hold.

Mindent

próbáltam, Üdvözítő, próbáid

felszögeztek; kapum nyílása

vért, húst és csontokat tudott,

mígnem

kifordult belőlem a gyermeknyi

tanulság: nem ítélni kell, hanem

megmaradni. Szögek, vér, hold-alakzat,

sejtfal, lefödött orca, kapanyél – csak

lehetőség. Az árulás, a halálsikoly

nem beteljesülés. További lehetőség.

Meddig növekszik

választékod gazdagsága?

Meddig érnek türelmünk kútjai? Ó, mondd,

hogy az idő is lehetőség! S mert

elhagyattam, én is az vagyok!

Reményik Sándor: Istenarc

Egy istenarc van eltemetve bennem,

Tán lét-előtti létem emlék-képe!

Fölibe ezer réteg tornyosul,

De érzem ezer rétegen alul,

Csak nem tudom, mikép került a mélybe.

Egy istenarc van eltemetve bennem,

Néha magamban látom, néha másban,

Néha állok, mint fosztott ág, szegényen,

Ha rossz órámban eltűnik egészen

Alter-egóm az örök vándorlásban.

Egy istenarc van eltemetve bennem,

A rárakódott világ-szenny alatt.

A rámrakódott világ-szenny alól,

Kihült csillagok hamuja alól

Akarom kibányászni magamat.

Egy istenarc van eltemetve bennem,

S most ásót, csákányt ragadok.

Testvéreim, jertek, segítsetek,

Egy kapavágást ti is tegyetek,

Mert az az arc igazán én vagyok.

Egy istenarc van eltemetve bennem:

Antik szobor, tiszta, nyugodt erő.

Nem nyugszom, amíg nem hívom elő.

S bár világ-szennye rakódott reája,

Nem nyugszom, amíg nem lesz reneszánsza.

Ratkó József: Apám

Apám elitta mindenét,

feleségét, hat gyerekét,

tagsági könyvét, bútorát,

elitta halotti torát,

csöpp húgom elől a tejet,

fogunk közül a kenyeret,

s filléres, rossz játékaink

eladta és elitta mind,

és ételéből nem hagyott

soha egy szíves falatot,

csak mustot adott eleget,

s amikor nyögtünk, nevetett,

röhögött, könnye is kijött

és csúfolt és úgy röhögött,

és aztán elment és ivott,

hazatántorgott, ordított,

anyámba rúgott. Mindenét

elitta, egész életét

elitta: szívét és agyát,

tenyerét, emberi szavát –

és végül semmi sem maradt

belőle. Elpusztult. Kihalt.

Arcomat, vonásaimat

az a vasgyúró indulat,

az az eszelős szenvedély

formálta, amely az övét,

s idétlenül se emberi

fásult, bomlott ösztönei

itt fortyognak még sejtjeim

földmeleg, forró mélyein –

de sem örököse, sem fia

nem akarok lenni soha!

Napjaim: emberi szemek,

óvjatok, melegítsetek! –

néptelen lelkű ne legyek –

mindig veletek, értetek

szóljak, tegyek; miattatok

legyek én ember. Adjatok

annyi erőt, annyi hitet,

hogy értelmesen s szabadon

szolgálhassak mindenkinek!

Utassy József: Mindenség Déva-vára

Juhász Ferencnek

Házam nagyobb hazámnál is.

Fényévek az emeletek.

Reggelre rom! – Tanácskoztok,

jó Kőmíves Kelemenek?

Mire a nap zenitre ér,

téglák pórusain átlát,

zokog a Mester, falfehér:

porhintó hozza a DRÁGÁT.

Mindenség Déva-vára:

VÉR AZ ÁRA!

Szabadság Déva-vára:

VÉR AZ ÁRA!

Szerelem Déva-vára:

VÉR AZ ÁRA!

S jönnek jézusarcú ácsok,

hogy csillaggal cserepezzék?!

Reményben a bizonyosság:

megérjük magunk elestét.

Karinthy Frigyes: Méné, tekel …

Hallgasd meg, aztán mondd utánam ezt:

Versben mondom, hogy jobban megjegyezd.

Szívedbevésem és füledberágom:

Rossz volt embernek lenned a világon,

e korban, melynek mérlege hamis,

S megcsal holnap, mert megcsalt tegnap is.

Délben az ember megkísértetett,

Az éjben vártak a kisértetek.

Siratták Krisztus gyötrelmes keresztjét,

De a gyilkost megint hősnek nevezték.

A férfi vért ivott s a nő velőt,

Künt a költő bőgött a bolt előtt.

Halottra adtak selymet és brokátot,

Az élő rongyos volt és vért okádott.

Virággal hintették a síri vermet,

Az élő künt a hó alatt didergett.

Hangos szóval esküdtek a koporsón,

Az élő halkan jajgatott a borsón.

Bámult a gyermek, nagy szemét kinyitva,

Az aggok hallgattak, gyáván sunyítva,

de szembeköpte mesterét a hitvány

Piszkos ripők, a szemtelen tanítvány.

Hajók rohantak égő tűzveszélyben,

A ringyók cifra rongya szállt a szélben,

de a legszebb és a legékesebb

Szemétdombon rohadt el, mint az eb.

Most hát kezem tördelve, sírva kérlek,

Vigyázz, figyelj: készül a tiszta mérleg.

Tedd most szivedbe és füledbe el –

Az értelmét majd megtudod, ha kell.

MÉNÉ, TEKEL, – ha érted, vagy nem érted,

jegyezd meg jól: teneked szól s teérted.

Egykor sötétben elmondott dalom,

Mint lángírás, világít a falon.

Jegyezd meg jól: ma szürke szók ezek,

De élni fognak, hogyha én nem élek

S lesznek, ha nem leszek.

Berda József: Vallomás

Nehéz a becsület, ezt vallom én is, öregem,

s mégis egyre üvöltöm-kiáltom: bitang kínok

között haljak meg inkább, semhogy

megtagadjam a múltam – önmagam!

Legyek csúnya bár, olyan rút, hogy az már

fertelem: mégsem veszem fel az álarcot én!

Arcom az arcom, szemem a szemem: nézd

meg benne magad, mily meztelen tükre az

a léleknek, melynek ura én vagyok csupán.

Pipogyáknak való tivornya ez alkuvásra

hajló ocsmány világ, melyben mint eltévedt

idegen, úgy botorkálok én is immár. S bár

gyarló vagyok, mégis arra kérlek téged én, igaz

Isten: bélyegezz meg s vedd el az eszem, vagy

némíts meg, ha csak egy pillanatra is

megfeledkeznék, mire kötelez az emberség,

mely a te fenségességed legtisztább forrásából fakadt!

Szabó Lőrinc: Párbeszéd

Félek, Atyám – úgy zúgnak a harangok!

fiatal tükrömet rontja az árny is, a fény is! …

Ne félj, fiam – téged hívnak a harangok,

te vagy a tükör, te vagy az árny is, a fény is.

Félek, Atyám – megtörtem a harcban, a hitben,

és éhes sárkányok elé ejtem a kardot! …

Ne félj, fiam – megtartalak a harcban, a hitben,

s karommal égig emeled azt a kardot.

Mit ér az ember, mit a vágy meg az önvád,

mit ér törékeny szavam az őrült viharban? …

Ne félj, fiam – az a kín, az a vágy, az az önvád

téged tisztít örök-kék égbolttá a viharban!

Babits Mihály: Ne ily halált, ne ily harcot!

Nem kell nékem örök béke

(meglesz majd a temetőbe’).

Örök harc a kívánságom,

de nem ahogy tegnap láttam

hivatalos-kényszeredve,

kinek nincs is semmi kedve,

gyávaságból s alázattal

elmenni egy szolga-haddal;

ölni ismeretlen testvért,

aki bennünket nem is sért,

mert – bár közös minden eszménk –

ellenségnek kinevezték;

parancsszóra halni végül

cél nélkül és haszon nélkül

kutyamód és árokmélyen –

még a kutyát jobbnak vélem,

mert ki tudná ránevelni

ártatlan ebtársát ölni?

Ne ily halált, ne ily harcot

adjon Isten a magyarnak!

Elég soká volt élete

játék mások kezeibe’:

ne legyen már többet játék!

Legyen eztán a magáéi

Harcolja meg, ha van harca,

igazságát föl ne adja,

mert a föladott igazság

a világ testén sebet vág.

De senkise szálljon hadba,

ha egy angyal nem ragadja

saját hittel, saját célért,

s csak ha önként adja vérét

és nem gyávaságból bátor,

hanem angyala szavától.

Nem kívánok örök békét,

csak a gyáva harcok végét.

Szent áldozat ez az élet,

ha igaz szívvel fecsérled,

de amelyért kényszer-vér folyt,

a zászlón szenny lesz a vérfolt.

Ne szűnjenek hát a harcok:

magam is zászlókat tartok.

Hogy lehetne béke boldog

míg a tiprott jog sikoltoz?

Hisz a sikoltás a csendben

hangzanék még rémesebben.

De csak az álljon ki sorba,

kit angyala küld a harcba,

s ha kincsét oltárra hozza,

ne a más vérét áldozza!

Tisztelje a más békéjét,

ki halni kész az övéért:

akkor csupa hős ví harcot,

angyalok tartják a pajzsot

és az Isten újra ránk néz

felhőkből mint generális

és így szól a szívek nyelvén:

„Béke és harc mind az enyém!

Jó katonám, hü zsellérem,

fegyveretek elcserélem.

Béke lesz az igaz harcból:

de a béke tovább harcol.

Uj csata, más kard, új tábor,

új csillagban győztes sátor!

Nem kell nékem örök béke,

csak méltóbb had szövetsége.”

Illyés Gyula: Hódolat a szigeti Zrínyinek

Elvész ki megadja magát. El az is. Tehát

vissza a csűrt-csavart föltételekkel is, hogy

„szabad elvonulás”, meg „biztosíték” –

A fölvonulás útjába esik a vár.

Meg kell szerezni; tudjuk; selyemzsinóros

parancs. Tehát

bármily esetben az várhat, ami

Temesvárnál Losonczira – Tehát

tehát, tehát – nyújtsd még egy töltetért

poharadat a szivélyes háziasszony üvege alá,

fogadd el a készséges ifjútól ezúttal is

cigarettádra a tüzet

s lebegj, mintegy a füst hullámán, ringatóddz

a tájékozott társaság,

az emelkedett társalgás hab-mormolásain, hogy

mi is az uj lirai és drámai

jelképiség Beckett (és Maeterlinck) nyomán –,

csak nem megadni magadat egy másodpercre sem,

egy tized-másodpercre sem,

nem egy barázdát sem, egy talpalatnyi

hátrálást sem, függetlenül, hogy

jő-e vagy nem a császár fölmentő hada,

van-e had egyáltalán, van-e császár,

legyen magadé a halálod,

az legalább a lenti locsogások,

a fenti árulások közepette.

Ady Endre: Krónikás ének 1918-ból

Iszonyú dolgok mostan történűlnek,

Népek népekkel egymás ellen gyűlnek,

Bűnösök és jók egyként keserűlnek

S ember hitei kivált meggyöngűlnek.

Ember hajléki már rég nem épűlnek,

Szívek, tűzhelyek, agyak de sérűlnek,

Kik olvasandják ezt, majd elképűlnek,

Ha ő szivükben hív érzések fűlnek.

Jaj, hogy szép álmok ígyen elszörnyűlnek,

Jaj, hogy mindenek igába görnyűlnek,

Jaj, hogy itt most már nem is lelkesűlnek

S mégis idegen pokol lángján sűlnek.

Itt most vér-folyók partból kitérűlnek,

Itt most már minden leendők gyérűlnek,

Itt régi átkok mélyesre mélyűlnek:

Jaj, mik készülnek, jaj, mik is készűlnek?

Hegedűs fickók többet hegedűlnek,

Olcsó cécókon ezerek vegyűlnek,

Rút zsivány-arcok ékesre derűlnek

S ijedt szelídek szökve menekűlnek.

Lámpás, szép fejek sután megszédűlnek,

Emberségesek igen megréműlnek,

Ifjak kik voltak, hoppra megvénűlnek

S a Föld lakói dög-halmokba dűlnek.

Bús kedvű anyák keservesen szűlnek,

Labdázó fiúk halálba merűlnek,

Ős, szép kemencék sorjukba elhűlnek

S kedvelt szűzeink utcára kerűlnek.

S szegény emberek mégsem csömörűlnek,

Buták, fáradtak és néha örűlnek,

Szegény emberek mindent kitörűlnek

Emlékeikből, mert csak ölnek, ölnek.

Szegény emberek ölnek és csak ölnek

S láz-álmaikban boldogan békülnek.

S reggelre kelvén megint megdühülnek,

Kárhoznak, halnak, vadakká törpülnek.

Halál-mezőkön bitófák épülnek,

Nagy tetejükre kövér varjak ülnek,

Unják a hullát, el- s vissza-röpülnek,

De az emberek meg nem csömörülnek.

Jékely Zoltán: Zsoltár özönvíz után

Ki Nap-szemeddel e gyász-földre sütsz,

Uram, tekintsd e letarolt vidéket!

Hajolj fölé, s mint irgalmas becsüs,

mérd föl, amit az árva ember ellen

vad vizeidnek tombolása vétett!

Iszapba fult sokmilliárd kalász,

eper- és málnatő, jaj, hány kirothadt,

összeomolt hány vályogfalu ház,

gyümölcsfa hány pusztult, míg a szem ellát,

súlya alatt az öklelő haboknak!

Zsendültek itt valaha legelők?

Most éhes barmok kórót rágicsálnak.

Már nem lehet szomorúbb temetőd

mint e határ – e horda-járta síkság:

Mohács-mezeje az árvíz-dulásnak.

Sírni kéne, kőlépcsőn roskatag

baktatni végtelen bús körmenetben!

Ha Téged nem, minő hatalmakat,

imádságunk mily földi hivatalt vagy

micsoda bősz csillagórjást keressen?

Mert lásd, egy ember jár a sár-mezőn,

ekére dől, halad lova nyomában,

bomlottan néz maga elé, merőn,

sár-bocskorát kapdossa: túrja földjét

az újrakezdés ősi tébolyában.

Hányadszor is? Vezetted a rovást?

Nyugalma nincsen sem éjjel, se nappal.

S valaha lesz? Lankad szemlátomást.

De nem pihen – csupán az égre bámul,

s megtörli homlokát levett kalappal.

Ady Endre: Ember az embertelenségben

Szívemet a puskatus zúzta,

Szememet ezer rémség nyúzta,

Néma dzsin ült büszke torkomon

S agyamat a Téboly ütötte.

És most mégis, indulj föl, erőm,

Indulj föl megintlen a Földről!

Hajnal van-e, vagy pokol éjfél?

Mindegy, indulj csak vakmerőn,

Mint régen-régen cselekedted.

Ékes magyarnak soha szebbet

Száz menny és pokol sem adhatott:

Ember az embertelenségben,

Magyar az űzött magyarságban,

Újból-élő és makacs halott.

Borzalmak tiport országútján,

Tetőn, ahogy mindég akartam,

Révedtem által a szörnyüket:

Milyen baj esett a magyarban

S az Isten néha milyen gyenge.

És élni kell ma oly halottnak,

Olyan igazán szenvedőnek,

Ki beteg szívvel tengve-lengve,

Nagy kincseket, akiket lopnak,

Bekvártélyoz béna szivébe

S vél őrizni egy szebb tegnapot.

Óh, minden gyászok, be értelek,

Óh, minden Jövő, be féltelek,

(Bár föltámadt holthoz nem illik)

S hogy szánom menekülő fajtám.

Aztán rossz szívemből szakajtván

Eszembe jut és eszembe jut:

Szivemet a puskatus zúzta,

Szememet ezer rémség nyúzta,

Néma dzsin ült büszke torkomon

S agyamat a Téboly ütötte.

S megint élek, kiáltok másért:

Ember az embertelenségben.

Bartalis János: Ez olyan idő

Uram, ím gyötrődöm a földön.

Magamban kínt kínra halmozok.

Vad késsel hasogatom szívem

S magamon ejtek égő sebeket.

Mert hiába a földön minden:

igézet, mosolygás, mennyderű.

Csalóka álom mindegész.

Fekete fájdalom s vak terű.

Ím, nézd, kitárom fekete karom.

Ím, lásd, az én végtelen golgota-utam.

Nincs eleje és nincs soha vége.

Ezerszer feszülök fel a keresztre.

Ez olyan idő, hogy százszor kell

Meghalni.

Eszményért, hitért, életért

Ezerszer meg kell lakolni.

Ez olyan idő, hogy lehullunk,

Mint csillag az égről.

És a földön sírunk, sírunk.

S a fényes magasba fel

Talán sose jutunk.

Vargha Gyula: Új özönvíz

Midőn a vízözön dagálya egyre nőtt

S a szennyes éhes ár

Körülnyaldosta már

Az egyre szűkülő utolsó hegytetőt;

Ember s állat, vegyest, egymást hogy törte ott,

S rántotta vissza azt, ki felkapaszkodott,

Míg végre a magas hegycsúcs is elmerült,

S a holt vizek fölé halálnak csendje ült.

Te szörnyű vízözön, ugy-e azért jövél,

Hogy a gonosz, kevély

Hitetlen földi fajt a vak mélységbe mosd? …

Nem úgy vagyunk-e most?

Bodosi György: Lejárt a világ

Savanyú kenyérrel élünk,

ecetes borral.

Kicsorbult késsel eszünk

férges almákat.

Szállni biztatunk

szárnyaszegett madarakat.

Kacagni kérlelünk

megesett lányokat.

Lerontott hidakon megyünk

rombadőlt városokba.

Fölgyújtott falvakat,

kiirtott népeket keresünk.

Lejárt a világ

szavatossági ideje.

Zelk Zoltán: Mivégre

Hát megtanultam a világot,

e sárból, vérből rondaságot.

Tovább lapoznék. Nincs több. Vége.

Mért írtad, Istenem, mivégre?

Babits Mihály: Vers a csirkeház mellől

I.

Dombon égek, csorgó nyár füröszt.

Csöpp kert ringat búzamezők közt.

Nézek egy kis törpe házat, azt

amit rakott a szomszéd paraszt

csirkéinek. Vályog a fala,

de piros cserép a taraja.

Drága kincs az idő s oly kevés!

Jer, segíts meg, bölcs semmittevés!

Tárd ki mégegyszer a kapukat!

Add vissza mit tőlem elragadt

két zsarnok: a Feladat s a Gond:

óráimat, e fogyó vagyont!

Nézdelhessem mit az óra ád:

pici háznak piros taraját

s hogy cikáz fölötte két galamb!

Szilaj idill, fehér ditiramb …

Ditiramb vagy idill, bánom én!

Mig célom nincs, a világ enyém.

II.

Két galamb mint két fehér levél

miket hullva keringet a szél.

Levegőből dobta egy merész

röpülő? Vagy égből égi kéz?

Száll a napban, s lefelé cikáz,

mint egy új kinyilatkoztatás.

Be jó nézni ahogy párosán

elülnek a tető pirosán!

Rest galambok, ti tanítsatok!

Béke és restség a nagy titok.

Mit ér a sok tett és törtetés?

Vér lesz abból, szenny és szenvedés…

Ég veled, cselekvés, munka, harc!

Engem többet eztán nem zavarsz.

Így vonul ma félre aki jó:

küzdeni a komisznak való,

míg eljő az új háború majd

s kipusztitja az emberi fajt.

III.

Igy tünődöm s izgalom fog el:

nem, nem! menni s cselekedni kell!

Harcot a Harc ellen! és a Tett

gyilkos lelkét tettel ölni meg,

mig az egész földön kitűzik

a szent Restség fehér zászlait,

hogy galambok módján lengjenek

jámbor csirkeházaink felett,

hol szelíd szárnyasként, jámboran,

– mint aki jámbor, de szárnya van –

megbuvunk majd … S tárom a kaput:

búzaföld közt fut elém az ut.

Ki az őre a kalászhadak

aranylándzsás dandárainak,

hogy mind veszteg áll, és titkosan

mégis mintha menne, úgy suhan,

menne, mint a Vezér tervelé,

szélben, évben, dús kaszák elé?

Bárdosi Németh János: Újévre, 1943

Jobb korról szólni nincs ma még erőm,

a lélek mélyen alszik a homályban,

aki ma ágál, nem a dolgos élet

dalát mormolja: maga koncát nézi.

Ily korban bizony nehéz a remény

tömött lombját a házra és hazára

felaggatni, hogy szép és szent az élet,

s mind maga helyén áll a dolgos, bátor.

Mind maga helyén áll a szép, a jog, rend,

az ész és erény jutalma oly biztos,

a szegénység csak tunyaság salakja,

épít, halad az ember fokról-fokra.

Jaj, nincs ez így! És hozzá béke sincs,

mely biztosabbá tehetné jövőnk;

a világok közt vér folyik, dühük

égig veri a tenger habjait.

A hegyeken, a völgyek halmain,

hol egykor pásztor őrizte juhát,

most szörnyetegek talpa csikorog,

hogy eltaposson élőt, holtakat.

Kihez kiáltsunk? Fájdalmas szíved

jobb, hogyha hallgat, süket ez a kor:

panasz helyett a menthetőt tekintsd,

s máról holnapra élj, amint lehet.

Ez minden, amit mondhatok ma még:

őrizd erőd és emberségedet,

holnap talán már elapad az ár,

s várrá építhetsz házat és hazát.

Radnóti Miklós: Nyolcadik ecloga

KÖLTŐ

Üdvözlégy, jól bírod e vad hegyi úton a járást

szép öregember, szárny emel-é, avagy üldöz az ellen?

Szárny emel, indulat űz s a szemedből lobban a villám,

üdvözlégy, agg férfiu, látom már, hogy a régi

nagyharagú próféták egyike vagy, de melyik, mondd?

PRÓFÉTA

Hogy melyik-é? Náhum vagyok, Elkós városa szült és

zengtem a szót asszír Ninivé buja városa ellen,

zengtem az isteni szót, a harag teli zsákja valék én!

KÖLTŐ

Ismerem ős dühödet, mert fennmaradott, amit írtál.

PRÓFÉTA

Fennmaradott. De a bűn szaporább, mint annak előtte,

s hogy mi a célja az Úrnak, senkise tudja ma sem még.

Mert megmondta az Úr, hogy a bő folyamok kiapadnak,

hogy megroggyan a Kármel, a Básán és a Libánon

dísze lehervad, a hegy megrendül, a tűz elemészt majd

mindent. S úgy is lőn.

KÖLTŐ

Gyors nemzetek öldösik egymást,

s mint Ninivé úgy meztelenül le az emberi lélek.

Mit használtak a szózatok és a falánk fene sáskák

zöld felhője mit ért? hisz az ember az állatok alja!

Falhoz verdesik itt is, amott is a pötty csecsemőket,

fáklya a templom tornya, kemence a ház, a lakója

megsűl benne, a gyártelepek fölszállnak a füstben.

Égő néppel az utca rohan, majd búgva elájul,

s fortyan a bomba nagy ágya, kiröppen a súlyos ereszték

s mint legelőkön a marhalepény, úgy megzsugorodva

szertehevernek a holtak a város térein, ismét

úgy lőn minden, ahogy te megírtad. Az ősi gomolyból

mondd, mi hozott most mégis e földre?

PRÓFÉTA

A düh. Hogy az ember

újra s azóta is árva az emberforma pogányok

hadseregében. – S látni szeretném újra a bűnös

várak elestét s mint tanú szólni a kései kornak.

KÖLTŐ

Már szóltál. S megmondta az Úr régen szavaidban,

hogy jaj a prédával teli várnak, ahol tetemekből

épül a bástya, de mondd, évezredek óta lehet, hogy

így él benned a düh? ilyen égi, konok lobogással?

PRÓFÉTA

Hajdan az én torz számat is érintette, akárcsak

bölcs Izaiásét, szénnel az Úr, lebegő parazsával

úgy vallatta a szívem; a szén izzó, eleven volt,

angyal fogta fogóval s: „nézd, imhol vagyok én, hívj

engem is el hirdetni igédet”, – szóltam utána.

És akit egyszer az Úr elküldött, nincs kora annak,

s nincs nyugodalma, a szén, az az angyali, égeti ajkát.

S mennyi az Úrnak, mondd, ezer év? csak pille idő az!

KÖLTŐ

Mily fiatal vagy atyám! irigyellek. Az én kis időmet

mérném szörnyű korodhoz? akár vadsodru patakban

gömbölyödő kavicsot, már koptat e röpke idő is.

PRÓFÉTA

Csak hiszed. Ismerem újabb verseid. Éltet a méreg.

Próféták s költők dühe oly rokon, étek a népnek,

s innivaló! Élhetne belőle, ki élni akar, míg

eljön az ország, amit igért amaz ifjú tanítvány,

rabbi, ki betöltötte a törvényt és szavainkat.

Jöjj hirdetni velem, hogy már közelít az az óra,

már születőben az ország. Hogy mi a célja az Úrnak, –

kérdem? lásd az az ország. Útrakelünk, gyere, gyüjtsük

össze a népet, hozd feleséged s mess botokat már.

Vándornak jó társa a bot, nézd, add ide azt ott,

az legyen ott az enyém, mert jobb szeretem, ha göcsörtös.

Lager Heidenau, Žagubica fölött a hegyekben,

1944. augusztus 23.

Fodor András: Világ vége

Még megringattad kosarában

a fogadósné gyerekét,

fölvetted és eleresztetted

a csúnya új-zélandi lányt,

aztán nem maradt senki,

csak a kapaszkodó út,

csak az egymást ütő színek

szkizofrén boldogsága:

borostyán és grafit,

sziromkék, mohabarna,

csak ez a világ-végi völgy.

Hányezer éves szél fésülködik

a hegykaréj szálfáiban?

Szemközt az égből, idő kapujából

mióta göngyölög a víz?

Esett botladozással halott

rovátkák levelén,

klastromok, tornyok, lépcsők

rozsdálló kőfokán,

mit keresünk a szentek

elnémult édenében?

Valamikor kezünktől

formálódtak a dolgok,

Tudtuk a fák, füvek nevét,

a madarak szavát.

Egymás hitéből istent

választottunk az embereknek.

És mi történt a beszédes földdel?

Hová vesztettük el testvéreinket?

Számot kell adni róla!

Számot kell adni róla!

Babits Mihály: Húsvét előtt

S ha kiszakad ajkam, akkor is,

e vad, vad március évadán,

izgatva belül az izgatott

fákkal, a harci márciusi

inni való

sós, vérizü széltől részegen,

a felleg alatt,

sodrában a szörnyű malomnak:

ha szétszakad ajkam, akkor is,

ha vérbe lábbad a dallal és

magam sem hallva a nagy Malom

zúgásán át, dalomnak izét

a kínnak izén

tudnám csak érezni, akkor is

– mennyi a vér! –

szakadjon a véres ének!

Van most dicsérni hősöket, Istenem!

van óriások vak diadalmait

zengeni, gépeket, ádáz

munkára hűlni borogatott

ágyúk izzó torkait:

de nem győzelmi ének az énekem,

érctalpait a tipró diadalnak

nem tisztelem én,

sem az önkény pokoli malmát:

mert rejtek élet száz szele, március

friss vérizgalma nem tűri géphalált

zengeni, malmokat; inkább

szerelmet, embert, életeket,

meg nem alvadt fürge vért:

s ha ajkam ronggyá szétszakad, akkor is,

ez inni való sós vérizü szélben,

a felleg alatt,

sodrában a szörnyü Malomnak,

mely trónokat őröl, nemzeteket,

százados korlátokat

roppantva tör szét, érczabolát,

multak acél hiteit,

s lélekkel a testet, dupla halál

vércafatává

morzsolva a szüz Hold arcába köpi

s egy nemzedéket egy kerék-

forgása lejárat:

és mégsem a gépet énekelem

márciusba, most mikor

a levegőn, a szél erején

érzeni nedves izét

vérünk nedvének, drága magyar

vér italának:

nekem mikor ittam e sós levegőt,

kisebzett szájam és a szók

most fájnak e szájnak:

de ha szétszakad ajkam, akkor is,

magyar dal március évadán,

szélnek tör a véres ének!

Én nem a győztest énekelem,

nem a nép-gépet, a vak hőst,

kinek minden lépése halál,

tekintetétől ájul a szó,

kéznyomása szolgaság,

hanem azt, aki lesz, akárki,

ki először mondja ki azt a szót,

ki először el meri mondani,

kiáltani, bátor, bátor,

azt a varázsszót, százezerek

várta, lélekzetadó, szent,

embermegváltó, visszaadó,

nemzetmegmentő, kapunyitó,

szabadító drága szót,

hogy elég! hogy elég! elég volt!

hogy béke! béke!

béke! béke már!

Legyen vége már!

Aki alszik, aludjon,

aki él az éljen,

a szegény hős pihenjen,

szegény nép reméljen.

Szóljanak a harangok,

szóljon allelujja!

mire jön új március,

viruljunk ki újra!

egyik rész a munkára,

másik temetésre:

adjon Isten bort, búzát,

bort a feledésre!

Ó, béke! béke!

legyen béke már!

Legyen vége már!

Aki halott, megbocsát,

ragyog az ég sátra.

Testvérek, ha túl leszünk,

sohse nézünk hátra!

Ki a bűnös, ne kérdjük,

ültessünk virágot,

szeressük és megértsük

az egész világot:

egyik rész a munkára,

másik temetésre:

adjon Isten bort, buzát,

bort a feledésre!

Bóka László: Intés

Egy percre teszed le a könyved,

elfordulsz, ő tovább lapoz.

Miatta fáj szemed és hull a könnyed,

szemüvegeden egy parányi kosz,

pici piszok folt, az ujja nyoma,

jelzi: itt járt az ördög.

Mert csak őrá nem gyanakszol soha,

rá ki vihogva nyelvet öltött

a régi templomépítőkre, kik

tudták, ismerték és imával űzték,

kifaragták torz, gaz fintorait,

s tömjénnel tisztogatták bűzét.

Óh te bolond, ki küzdöl a Gonosszal,

nem ismered az apró csínytevőt,

gőgödben átallsz a parányi rosszal

megküzdeni s elmorzsolja erőd!

Vállat vonsz, hogy hanyagság, rendetlenség,

máskor vigyázol, okosabb leszel…

Apró hibákkal küzdve nő a szentség!

Mögötted meg az ördög szemetel…

Lászlóffy Aladár: Férfiak

Hányan rohadtak el húsz és harminc között!

E kor az embert – vagy szemetet érleli bennünk.

Nemcsak a gyávák úszták meg szárazon,

S nem csak a hősök tettek valami emlékezeteset,

Húsz és harminc között hányan rohadtak el!

Jobban kell utálnom őket, mint a múlt századot.

Kiszállok menet közben a kor tespedéséből.

Velük egyazon üvegből ne töltsenek nekem levegőt.

Ezek a fiúk sem bácsinak indultak,

Aki más fiút fejcsóválva korhol, s nem izének,

Aki lapulva vet ágyat egy kitüntetés összkomfortos bársony-dobozában,

De hát sokan rohadtak el húsz és harminc között,

Mert esős a nyár,

Mert száraz a nyár,

Mert könnyű az élet,

Mert nehéz az élet.

Mert nem jön ki nekik,

Mert kijön nekik,

Mert egy leckét sohasem felejtenek el,

Mert másvalamit tökéletesen elfeledtek,

Mert sokan rohadnak el húsz és harminc között!

Jékely Zoltán: A csend jajszava

Szép templom, mért sikolt a csended?

Talán az Isten jajszava

A torzult Emberért, kit valaha

a maga képére teremtett

Kálnoky László: Sorsvonal

Talán csak egy marék agyag

vagy csillagok felé kitáguló növény,

talán egy csontgödréből kiszökő,

független szemgolyó leszek. Nem tudhatom.

Talán majd egy fasor fedélzetén

hajózom el, ha a száraz, meleg szél

az akácok fehér vitorláit dagasztja,

talán az Irgalom magasságába lendül

a sorsomat himbáló mérlegserpenyő.

Talán kiválik a homályból a határkő,

hol tündöklő kard vágja ketté

az ösztönök sötét gubancát.

Rákos Sándor: Libera nos a malo!

A hús káprázatából nyirkosán fölcsukló jajszóval

kereslek istenem: hol vagy?

Reámgubancolódott a kibogozhatatlan sóhaj,

elszorít, megfúlok – oldjad!

Szívem vérkörén csillag száll föl és le, bomlik sugára

vadvizek iszapos mélyén;

féregbe ojtott angyal, emelkedhessem valahára

színedig – bárcsak elérném!

Mint egykor szentjeidét, az én fejemet is fürösztöd

fényben, te tisztító szellem,

ám a fény nem hatol le ágyékomig, hol zubogó üstök

tajtéka forr Uram ellen.

Lelkem istene, halljad: megiszonyodom, ha lemérem

az embert magamban, mert fáj

nagyon, hogy más a törvény elmémben, más herémben,

egységük: rég elsüllyedt táj.

Kristályok vonzalmától ős-halak szerelmes táncáig

százezer testi világ

nyüzsög-üzekedik bennem, láng-gyönyörre vágyik –

párducok és orchideák!

Lehetek ragadozó, ki csörtet, meglapul, zsákmányért

liheg, vértől részegedik –

lehetek áldozat is, húnyt szemmel fogadva reámmért

halálom bűnének részeseit.

Párzó mének s bikák vad szemérmetlensége, éhségük

kínja s teltségük undora

s a csöndben alászálló korallok törékeny szépségű

násza, mely rejtve ring tova –

zöld félhomályban alvó növény-érzékiség, láncolt vágy,

virágpor téveteg útja

enyém lehet – s csillagok jég-szerelme, mely a távolság

körét dideregve futja.

„Libera nos a malo!” – mondogattam éri is diákként

nyers kálvinista-mosollyal

s most értem az imát csak s hogy mire vezet az a szándék,

amit vesztemre a Gonosz forral.

Nem krisztusi ajándék a megváltás, vérben-lucsokban

ki-ki maga szenvedi meg;

keresztfára kerül az, kinek emberi szíve dobban

s békét keres sejtjeinek.

Add istenem, hogy leljek utat már e fülledt mocsárból,

megtalálva törvényeit

a benn burjánzó létnek, mely a homályból tán kilábol,

ha bölcseséged is segít.

Jékely Zoltán: Aki Szent György napján született

Ezer évig szeretne élni

s e világon mindent szeret,

és mindég csak az emberek,

az emberek az ellenségi.

Gonosz csillagoknak hatalma

küldte égő lelkét bele

s ha jó az alkonyat szele,

szegény mindég szállni akarna.

Van bűne s büntetést nem ismer,

mert minden bűne szertelen,

égből jött: az itéleten

jelen kell hogy legyen az Isten.

Mert ki teremté ily gonosznak,

hogy éjjel jár, mint denevér,

hogy nem kell földi pályabér

s könnyei örömet okoznak?

Ilyen vásottnak ki teremté,

hogy csak forrásvizet szeret,

s ha nincs, bort iszik, ha lehet,

és a szegénységtől sosem fél?

Ezer évig szeretne élni,

s nem fáj, hogy tudja: nem lehet;

pedig az örökéletet

csak mécspislogásnyit reméli.

Üresen kell neki a templom,

csak a koporsók s alakok,

mennyszínű karcsú ablakok,

orgonaszó, sekrestye lim-lom.

Átkozottul s furcsán magányos,

száz ember közt van egyedül

s ha egyedül van, menekül

a száz közt lelhető magányhoz.

Nem jó, ahol van, messze vágyik,

hol a horizont leborul;

de vágya visszahomorul

s lelkéből egy darab leválik.

Bukdácsol s nem tanul a kárán.

Hol szükség van rá, nincs jelen.

Csak tiblából a végtelen határán,

mint őszi légy az ablaküvegen.

Hajnal Anna: Kegyelem

Ezüst kötésű páncél rajtam

sűrűszemű magány:

valaha Isten lánya voltam,

még az vagyok talán.

Radnóti Miklós: Gyökér

A gyökérben erő surran,

esőt iszik, földdel él

és az álma hófehér.

Föld alól a föld fölé tör,

kúszik s ravasz a gyökér,

karja akár a kötél.

Gyökér karján féreg alszik,

gyökér lábán féreg ül,

a világ megférgesül.

De a gyökér tovább él lent,

nem érdekli a világ,

csak a lombbal teli ág.

Azt csodálja, táplálgatja,

küld néki jó ízeket,

édes, égi ízeket.

Gyökér vagyok magam is most,

férgek között élek én,

ott készül e költemény.

Virág voltam, gyökér lettem,

súlyos, sötét föld felettem,

sorsom elvégeztetett,

fűrész sír fejem felett.

Sík Sándor: A fák, a szelíd óriások

Langyos az éj:

A szemeket lefogta a mindennapi mákony,

Alszanak emberek és állatok,

A bombázók is alszanak a vérző Ázsiákon.

Most van a perc,

Amikor zúgni kezdenek a lombok,

Mikor a fák, a szelíd óriások,

A földön átveszik az őrséget, a gondot,

Gesztenyefák,

A férfiúi tölgy, a pátriárka hárs, a holdezüst olajfa

Mind egy ütemre bókol s egybeolvad

Egy ünnepélyes, orgonás morajba.

Pórusaik

Irgalmas ajka ereikbe issza

Az emberi lehellet mérgeit

S szűz oxigénül párologja vissza.

Virradatig

Hadd aludjon az élet, hadd érjenek a sorsok,

Virrasszanak a fák, nőjenek a gyümölcsök,

A bölcsők és nyoszolyák és koporsók.

Csobog a szél,

A csend hullámain az égi mély beszélget:

A csendben ülnek el a sorsok,

És az illatban múlnak el a mérgek.

Langyos az éj.

Holt fügefák ilyenkor leveleznek,

Ilyenkor a tövisek hegye tompul

És ölelésre nyúlnak a keresztek.

Nemes Nagy Ágnes: Széndioxid

Csak a növény a tiszta egyedül,

nem ismer kategóriát.

S a bűnös széndioxidot

éjszaka mégis ő cseréli át.

Tisztán ragyog reggel az égi sátor

a tölgyek néma megváltástanától.

Fodor András: Kegyelem

Ha lépcsőn föl vezetve

fogtad már apró gyerek kezét,

érezted, gyönge, összegyüremlő

tenyerében hogy mozognak a csontok,

válladhoz hogyha vontad egyszer is

futkosó kicsiny lány fejét,

s megcsapta orrodat a haj, a bőr

meleg madárfészek szaga,

ha láttál a vonat ablakában

csimpaszkodó fiút

esengeni a mezőkre gurult

olajzöld tollú madarak után,

ha láttad ugyanőt a küszöbön

két lábfejét egymásra gyürögetve,

felpuhult, nedves arccal szipogni,

mert kobakjába szúrt a méh,

ha szemhéjad alatt is őrzöd

egész testében ujjongva, kinyílva

száz-galambszárnyként repeső-fehéren,

hogy szalad vissza anyjához az élet,

tudod mért kap kegyelmet újra,

annyi keserves szégyen után is

a folytatódás.

Tamás Menyhért: Elölről kezdtem

Elölről kezdtem.

Ezt a napot is elölről kezdtem a verejtékező

éjszaka érintésétől amikor még helyén volt

az idő amikor még veszteség nélkül nézhettem

hangtalan szókezdeteimre de kimondásukra ma

haladékot kért a kétely

Elölről kezdtem

Ezt a napot is elölről kezdtem

Puszta Sándor: Donum

Kaptál egy arcot

apád anyád arca

kaptál egy nevet

hordozd becsülettel

kaptál egy kezet

ne ereszd el ne ereszd el

kaptál egy szívet

igazíts rajta ha tudsz

kaptál egy világot

javíts rajta ha tudsz

kaptál egy életet

viseld el ha tudod

kaptál egy napot

még mindent jóvátehetsz

Zelk Zoltán: Kegyelem

Sohase lép gyíkra csigára

soha egy föltámadt fűszálra

a földön járó isten lába

de vétkeinket eltapossa

mert vétkeinket megbocsátja.

Fodor József: Mind tisztábban …

Mind tisztábban itt a lángban

Csengetem fényes vidáman

Lelkemet.

Megpróbált tűz szenvedésed,

Most hozod a békességet,

Szeretet.

Vágyak, dühök leomolnak,

Hiúságok nem rabolnak

Engemet.

Vinni jobbratört hevemmel,

Megnyugodva emelem fel

Szememet.

Mi van itt, már látva látom,

Megzavaró, sok vad álom

Odalett.

Ami van még: fagyjak, égjek

Csak tisztába jutni, lélek,

Teveled!

Sinka István: Isten

ISTEN a bokor tüskéit

úgy teremtette, hogy szúrjon,

az ágat meg ugy, hogy tüskét hozzon

s hogy lombba, virágba boruljon …

Az én ujjom tüske is, lomb is…

Én engedem, hogy jól kilásson

a tüske, mert az nem tűrheti,

hogy a lombra sáska másszon.

Székely Magda: Súlytalanság

Alig valami dönti el

hogy ide vagy oda

kis mozdulatok súlytalanság

állapota

Alig valami ki a bátor

és ki a gyáva

honnét mégis a helyzetek

végső világossága

Rába György: Torzó

Jótetteim

Énjeim elgurultak

a voltak

mind egy tenyérbe hulltak

s ennek a bő maroknak

nincs testi folytatása

Rába György: Világjárás

Nem az indulás

megmintáz az érkezés

ó ti szentté erőlködő

torzult vonásaink

Tamás Menyhért: Ma is

Ma is

Ma is egész nap az ágak feszületére gondoltam a

remény zöld keresztjére arra vajon mit mond

az erdő igent mond-e igyekezetemre vajon igent

mond-e fordulatomra egyáltalán úgy fordítja-e

tekintetét mozdulatomra mint amikor odahagytam

s vajon velem tart-e ítélkezésében

Vajon velem tart-e

Velem tart-e sejdítve hogy fordulatom mint minden

horizontját kereső fordulat távolával méret-

kezik sejdítve hogy nemcsak a szülőföld gyö-

kereztet nemcsak e földfogyatkozású haza

boltozódik szembogaramra szorongó eszmélke-

désem határtalanító szándékkal lobban Euró-

pára kontinensek közelét könyörgi

Vajon velem tart-e

Vajon

Sárközi György: Váltott lélekkel

A szememet én nagyon befogtam:

Semmi, semmi sem jó úgy, ahogy van.

Nyelvem elszáradt a hallgatásban,

Tört oszlop lettem a halogatásban.

Néha úgy előre nyargal az élet,

Hogy tétova talyigán el nem éred,

Kergetned kell váltott lovakkal,

Haragba jutnod önmagaddal.

Váltott lovakkal, váltott lélekkel,

Százszor megváltoztatott élettel,

Elfutni nyerítve, magadelhagyottan,

Mert semmi, semmi sem jó úgy, ahogy van.

Sík Sándor: Ments meg Uram!

A virágtalan, gyümölcstelen ágtól,

A meddőségtől, lanyhaságtól,

A naptalan és esőtelen égtől:

Ments meg Uram a szürkeségtől!

Édes az ifjak méntás koszorúja,

Fehér öregek aranyos borúja,

Virága van tavasznak, télnek:

Ne engedj Uram koravénnek!

Csak attól ments meg, keresők Barátja,

Hogy ne nézzek se előre, se hátra.

Tartsd rajtam szent, nyugtalan ujjad,

Ne tűrd, Uram, hogy bezáruljak!

Ne hagyj Uram megülepednem,

Sem eszmében, sem kényelemben.

Ne tűrj megállni az ostoba van-nál,

S nem vágyni többre kis mái magamnál.

Ha jönni talál olyan óra,

Hogy megzökkenne vágyam mutatója,

Kezem kezedben ha kezdene hűlni,

Más örömén ha nem tudnék örülni,

Ha elapadna könnyem a más bűnén,

A minden mozgást érezni ha szűnném,

Az a nap Uram hadd legyen a végső:

Szabadíts meg a szürkeségtől!

Harsányi Lajos: Nem kötök békét

Nekem nem voltak harcaim az Istennel soha.

(Fiú az apja ellen hogyis fogna fegyvert?)

Kedvence voltam mindig s akkor is rajongtam érte,

ha rosszaságomért olykor kegyetlen megvert.

De minden mással nagy csatákat vívtam én.

Minden barátom s minden ellenségem tudja,

hogy fákba rejtett robbanó bombákkal

volt végig rakva életem kegyetlen útja.

A sok-sok harc után rájöttem végre most már:

nem volt ellenségem tulajdonképpen senki,

ajnározott a föld, e mézesmellű barna dajka

s nem néztek engem még a mennyek pitvarából sem ki.

Izenem hát mindenkinek: a földnek és a fának,

a dörgő napnak és a mályvaszínű holdnak,

békét kötök velük és szívből megbocsátok

mindenkinek, kik velem egykor harcban voltak.

Békét kötök nagy ellenségemmel, a gyors idővel,

ki homlokom virágait kegyetlenül letépte,

ki szeretett, vagy sanda szemmel nézett

s titkon osont mögöttem könnyű macska-lépte.

Békét kötök a széllel és a kénszínű viharral,

a pávakék esttel, mely méla csendet mímel,

a jóval, rosszal, minden széppel, rúttal,

békét kötök baráttal és az ellenségeimmel.

Csak egy valaki aggaszt most is szüntelen még,

ki néha: mint az ördög, néha: mint az angyal

s míg minden fegyverét nem rakja lábaimhoz,

nem kötök addig békét – önmagammal.

Parancs János: A hétköznapi ember

az élet apró-cseprő dolgai,

a reggeli szellőztetés,

a beágyazás,

a mindennapi séta az óvodába,

egyre fontosabbak,

ha itthon vagyok,

egyre nélkülözhetetlenebbek

a megszokott, ismétlődő feladatok,

ezek a lekicsinyelt semmiségek,

amiket bűntudat nélkül, jól,

egyértelműen megoldhatok

Csanád Béla: Ecce homo

Ne bántsatok!

Az ember áll előttetek,

a töviskoronás,

a lágerek árnyékteste,

a háborúk áldozata,

akinek félkarját elvitte a srapnel,

a megalázott,

akit már egyszer keresztre feszítettek.

Tiszteljétek

apám keserű mosolyát,

aki megjárta a poklot,

Isonzókat és Doberdókat,

s rám hagyta örökül

félelmét és bátorságát.

Még az erdei vadat is

becézgette ő,

együtt imádkozott a lovaival.

Tiszteljétek

József Attila: Nem emel föl

Nem emel föl már senki sem,

belenehezültem a sárba.

Fogadj fiadnak, Istenem,

hogy ne legyek kegyetlen árva.

Fogj össze, formáló alak,

s amire kényszerítnek engem,

hogy valljalak, tagadjalak,

segíts meg mindkét szükségemben.

Tudod, szívem mily kisgyerek –

ne viszonozd a tagadásom;

ne vakítsd meg a lelkemet,

néha engedd, hogy mennybe lásson.

Kinek mindegy volt már a kín,

hisz gondjaid magamra vettem,

az árnyékvilág árkain

most már te őrködj énfelettem.

Intsd meg mind, kiket szeretek,

hogy legyenek jobb szívvel hozzám.

Vizsgáld meg az én ügyemet,

mielőtt magam feláldoznám.

József Attila: Bukj föl az árból

Ijessz meg engem, istenem,

szükségem van a haragodra.

Bukj föl az árból hirtelen,

ne rántson el a semmi sodra.

Én, akit föltaszít a ló,

s a porból éppen hogy kilátszom,

nem ember szívébe való

nagy kínok késeivel játszom.

Gyulékony vagyok, s mint a nap,

oly lángot lobbantottam – vedd el!

Ordíts reám, hogy nem szabad!

Csapj a kezemre mennyköveddel.

És verje bosszúd vagy kegyed

belém: a bűntelenség vétek!

Hisz hogy ily ártatlan legyek,

az a pokolnál jobban éget.

Vad, habzó nyálú tengerek

falatjaként forgok, ha fekszem,

s egyedül. Már mindent merek,

de nincs értelme semminek sem.

Meghalni lélekzetemet

fojtom vissza, ha nem versz bottal,

és úgy nézek farkasszemet,

emberarcú, a hiányoddal!

Ady Endre: Egy kevésnyi jóságért

Ha van még Jó bennem, óh, uram,

Kérlek és nem is szomoruan,

Óh, mentsd meg belőlem.

Hiszen annyi jósággal jövék,

Ám lelkemnek szemérem-övét

Letépte világod.

Valamikor voltam örömöd,

Ne hagyj itt ocsmány, bús végek között,

Nagy gyalázatomban.

Most, hogy Bűn és Idő elszaladt:

Úgy menjek el, mint kiben maradt

Egy kevésnyi Jóság.

Simon Lajos: Istenem

Emlékezz, édes istenem,

hogy mennyit keseregtem,

pedig csak szóval vert anyám,

ha olykor bűnbeestem.

Lapultam, mint a megriadt

bogár a rőt avarban,

ha rám mordult a számadó

pásztor koromban, hajdan.

Amikor rámkáromkodott

valami úri-fajta,

csak földre néztem szótlanul,

mintha az vigasztalna.

Azóta megkeményedett

– látod – a szívem is már,

de azért, édes istenem,

inkább botoddal üss rám.

Somlyó Zoltán: A szűk könyök uccán …

A szűk Könyök uccán hazamegyek,

most hajnali három óra.

Istenem, vezess a jóra!

Békevirágok e szürke kövek

és béke e hajnali ég.

Istenem, szeretsz-e még?

Züllenem, hullanom rendeltetett,

és lehull, aki arravaló.

Légy velem, Mindenható!

Hajnali percek szemeznek alá,

s a harang a szivükbe sikolt.

Istenem, sok bánatom volt!

Keresztények űztek, csúfoltak zsidók.

És a nők se szereznek nekem semmi jót.

Eldobtak, mint odvas diót.

Húsz évvel szerettem, húsz évvel vakon,

ma sáppadt és zord halovány alakom:

Istenem, a szívedbe lakom.

Nincs éjjelem, nincs, és nappalom sincs,

csak e hajnali ég, csak e kék …

Istenem, szeretsz-e,

Istenem, vezetsz-e,

Istenem, megversz-e még?

Toldalagi Pál: Gyötörj csak

Gyötörj csak engem, üdvözítő

és konok lelkiismeret.

Gyötörj csak addig, míg nem élek

oly tisztán, mint a kisdedek.

A holdvilágos éjszakában

suhanj utánam és riassz

fel olykor édes álmaimból,

hadd kérdezzem: ki az? ki az?

A fák alatt a kertek árnyas

során jöjj szembe énvelem.

Ügyeljél minden szívverésre,

mint árulóra, éberen.

Figyelmeztess és ints a jóra.

Mondd: földre hull a lombos ág

s a fürge szél a ködbe mossa

a rózsák rothatag szagát.

Vagy börtönözz be, hogyha látod,

hogy ellenállni nincs erőm,

az őrület nagy klastromába,

szilárdan s mégis szenvedőn.

Székely Magda: Zsoltár

Az én Istenem elhagyott

hazugság lakja számat

már minden tettem tettetés

minden szavam gyalázat

Tapogatózom fülelek

szimatolok hiába

világtalan világba vet

egy érzékszerv hiánya

Könyörgök én ügyefogyott

vonj Árnyékodba engem

segítsd le rólam súlyomat

adj részt az enyhületben

Sinka István: Bűnre vágyó angyal

Hűvös, vén, őszi falumba

betérnék, boldogtalan angyal.

Ember szeretnék lenni,

bozsogni, inni bort,

meleg kemence előtt táncba menni

csapzott nagy szárnyaimat unva.

Lovas szeretnék lenni, szőrin ülve,

lovas, ki villámok között tovanyargal.

Szolgája, én, égi Uramnak

letenném már fényes szerszámaim,

álmot szeretnék látni,

jósolni, játszani furulyán,

népet, sokat sírót akarnék megváltani

a mennyei hősnek, az Urnak, Amannak,

ki ecetnek ízével száján

meghalt egy violaszín estén, mint az én álmaim.

Hűvös, vén, őszi falumba’

lennék bárkinek asszonyszülte fia,

olyan nem magányos,

pengő cimbalmot kerülő,

hanem dús ember, pezsgő szívű, ki álmos,

nagy asszony-szemekbe merülne, mielőtt este elalunna.

De lompos vagyok csak, bűnös, elélt virága az égnek,

Én számomra nem szült irgalmat Mária.

Vasadi Péter: A bűn

Mint megcsörrenő csillagok

fölöttünk függnek a tegnapi

bűnök. Mielőtt az égre

tekintesz, leszakadnak.

Rozsdafolt maradna utánad

ruhafoszlány, töredék sikítás.

Zeng valahol egy lassú

madárdal; ő túlélné

e fegyveres csillagokat.

De ne félj: nincs teste

a bűnnek, csak suhogása.

Nem tud robbanni, csak ölni.

Fenn függ, néma, leng

s fenyeget. A dolga nem az,

hogy belehalj, hanem hogy

méltón élj súlya alatt.

Puszta Sándor: Agonia humana

a sárkányt ma sem öltük meg

a rák tovább épült bennünk

elesettek feküsznek a csatamezőn

ma sem támasztottuk fel a halottakat

sok miérttől keserűbb a szánk

egy fokkal sötétebb lett

egy fokkal hidegebb lett a föld

börtönökkel falaztuk el a napot

sok kilóméter szögesdrót-rácsot építettünk

megbocsátod-e Uram

hogy elfeledtünk ma is fényleni?

Simándi Ágnes: Visszatérni

álmok és hazugságok sodortak

messze a parttól

hol ifjúságom tiszta tüze ég –

vágyom tenyered

őszinte melegére

szádból tanultam

a szót

feledés – ébrenlét határán

csak anyaöleket

kezeket

és csöndes mosolyokat látok –

úgy szeretnék még egyszer

visszatérni játékaim romjaihoz

– hogy újra megtalálj Atyám.

Kalász Márton: A házba vissza

A házba vissza

öregen, szaladóruhában –

belül, akár a tövisfa gyümölcse,

éj-maggal, feketén.

Türelmesen

följutva a nagy mosdatáshoz,

fehér lét-végi inghez –

akár-

ha

élnénk.

Puszta Sándor: Tékozló fiú

a mindenségben kell lenni egy helynek

ahol még emlékeznek rám

apám szíve az

mire várok még

haza megyek

Mécs László: A tékozló fiú hazatér

Otthon. Család. Kenyér után

futó gond-púpos emberek.

Szülés. Szoptatás. Temetés.

Asztag-rakó hétköznapok:

kérges kezű cselédsereg …

Csúfoltalak, otthagytalak.

Kikértem jogos jussomat,

csuhajra csaptam kalapom,

apám kertjéből hetykemód

vágtam virágos botomat.

Legényesen, toronyiránt.

Botomtól szagos volt az út.

Szemem fecskéje repkedett,

léptem körül tavaszt csinált

s mézes bortól forrt mind a kút…

Mámor-városba vitt a vágy,

mely minden percben változik,

mert minden ember idegen,

összeverődött csók-kalóz:

habzsol, elzüllik, távozik …

Őrült, vad virágkarnevál,

színes gyermektelen gyönyör.

Gyümölcs nincs. Vége: éhezés.

Sertés-koszt: undor-vályuban

fanyaron csillan a csömör.

Elég volt. Nincs már botomon

kéreg: lerágta csúnya szám.

Az örökségem odalett.

Megyek haza. Így koldusan

ha befogad atyám, hazám.

Jöjj Otthon, zsoltár-ajku csend,

egyhangú, látszat-unalom,

melynek száz álma, színe van,

cselédarcú hétköznapok,

jövőt őrlő élet-malom!

Család! Rettentő rejtelem,

a kerítésed gyötrelem,

trágyáz öröm, könny, förtelem,

– de az Igaz, a Szép, a Jó

s az Isten is benned terem!

Atyám, Teremtő, Atya vagy!

Azt tedd velem, amit akarsz.

Roncsolt botomat, szívemet

ültesd kertedbe s újra szép

rügyes lesz s arcom Isten-arc …

Keresztury Dezső: Esti imádság

Ó, milyen vak homályba futnak

kik nélküled indulnak útnak.

A kezemet nézem: leszárad;

szivem sívó homokkal árad.

Valamikor kézen vezettél;

szökni akartam, nem engedtél,

csend volt szivemben és a csendben

szavad szólt csak, mindennél szebben.

Én Istenem, hívj vissza engem!

Magam maradtam, eltévedtem.

Légy bátorságom, bizodalmam;

ó, légy úrrá megint Te rajtam!

Zelk Zoltán: Idegen fájdalmak

Idegen fájdalmak zsákmánya lettem.

Idegen fájdalmak szögei.

Idegen fájdalmak nyársán.

Idegen fájdalmak kötelén.

Csuklyában is meztelen arcú

hóhérok csapata.

Irgalom!

Nincs irgalom.

Kegyelem!

Nincs kegyelem.

Idegen fájdalmak lakják a testem.

Bűnös vagyok. Föllebbezek.

Bűnös vagyok: van irgalom.

Bűnös vagyok: lesz kegyelem.

Bűneim kazlát fölgyújtja az Isten

és küld szelet, mely elhordja a pernyét.

És lesz földi föltámadás

könyvespolcok és bútorok között.

És földereng Erzsébet arca. Ámen.

Reményik Sándor: Ne ítélj

Istenem, add, hogy ne ítéljek –

Már tudom én, honnan ered,

Micsoda mélységből a vétek,

Az enyém és a másoké,

Az egyesé, a népeké.

Istenem, add, hogy ne ítéljek.

Istenem, add, hogy ne bíráljak:

Erényt, hibát és tévedést

Egy óriás összhangnak lássak –

A dolgok olyan bonyolultak

És végül mégis mindenek

Elhalkulnak és kisimulnak

És lábaidhoz együtt hullnak.

Mi olyan együgyűn itélünk

S a dolgok olyan bonyolultak.

Istenem, add, hogy minél halkabb legyek –

Versben, s mindennapi beszédben

Csak a szükségeset beszéljem.

De akkor szómban súly legyen s erő

S mégis egyre inkább símogatás:

Ezer kardos szónál többet tevő.

S végül ne legyek más, mint egy szelíd igen vagy nem,

De egyre inkább csak igen.

Mindenre ámen és igen.

Szelíd lepke, mely a szívek kelyhére ül.

Ámen. Igen. És a gonosztól van

Minden azonfelül.

Pilinszky János: Egy életen keresztül

Sógorom emlékezetére

1

Mi törjük el, repesztjük ketté,

mi egyedül és mi magunk

azt, ami egy és oszthatatlan.

2

Utána azután

egy hosszú-hosszú életen keresztül

próbáljuk vakon, süketen, hiába

összefércelni a világ

makulátlan és eredendő szövetét.

3

Gyerekkorunkban meg kellene halnunk,

tudásunk csúcsán, alázatunk magasán,

de tovább élünk, foltozgatva és

tóldozgatva a jóvátehetetlent.

4

Még jó, hogy elalhatunk közbe-közbe

és utoljára.

Illyés Gyula: Fiatalok, ti…

Fiatalok, ti, tisztességre-nevelők,

fiatalok, ti, bátorságra-lovalók,

megszégyenítők azzal, ha megromlotok,

bukásotokkal bennünket is büntetők,

hűség-konok

szívükre szorítva a vénülőt,

fiatalok,

ti lesztek, ti, az ok:

emelt fővel halok.

Berda József: Diákmisén

„Harmatozzatok, égi magasok”

Ezüsthangú angyalsereg,

ti énekeltek most, a ti

mennyei hangotok cseng az

egek felé, hirdetvén a gyermeki

lét isteni örömét! – Ó, bár

ti énekelnétek mindig, s hallgatna el már

a sok romlott szájú felnőtt mindenütt

e baljós világban! Énekeljetek,

imádkozzatok csak értünk, szegény,

rossz útra tévedt vénekért, kiket

elhagyott már a ti angyali

évetek ideje s csupán a számadást

várjuk, mely ítéletre hív csúnya bűneinkért.

… Énekeljetek csak, ó, énekeljetek még

értünk, sohase hallgassatok el,

romlatlan angyalok!

Szabó Lőrinc: Különbéke

Ördögöt angyal, a gonoszokat

gyűlöltem előbb, a gazdagokat;

aztán mindenkit. Megutáltam és

megvetettem az embert, az egész

földi förtelmet, s álmot, hiteket,

igazságot, a hiú képzelet

szépelgéseit, a bérenc agyat,

a bölcs s buta magyarázatokat,

tömeget, egyént. Aztán az idő

és a közöny, a fertőtlenítő,

lefojtotta öngyilkos lázamat:

harminchárom évnyi tapasztalat

után mint vigasztalan harcteret

jártam a mocskos, leprás életet:

Különbékém, keserű remete,

vállat vont és dolgozott: semmi se

vonzotta már, csak a kivételek

és – mint végső remény – a gyermekek.

Illyés Gyula: A gyerekekre

Nézd a gyerekek arcát. Ott! A porban!

Mennyi öröktől ismert ismeretlen!

Mert nem kellett vátesznek lennem,

hogy megjósoljam:

ilyen arccal jő fel, mint napkelet

vigasza ő is, a te gyermeked.

Kapj föl még egyet, ha kevesled

az otthonit, ilyen arcú az is,

így sütött apám, anyám arca is.

Hogy lengenek,

mint fa körül a sarjú bokrok, úgy

ágaskodnak a lányok, a fiúk.

Elgondolni hadd álljak közibük:

be jó, be szép, ha bokrosul a nép.

Ne feledjék, kiket a jegenyék

sorsára küld

magából magasba: nem díszleni,

de vihar előtt veszélyt inteni.

Boldog, ki ilyen rengeteg felett

hajlonghat jajjal, mégis boldogan,

de a veszélyben is nagy-gondtalan:

kitörhetek,

egy kézmozdulat voltam, – de hány készül

még a jó karból, az erős gyökérből!

Szabó Lőrinc: Sokat tud az én kezem

Sokat tud az én kezem,

sokat tud az ujjam,

benne mindenféle régi

s mindenféle új van.

A régi a lecke,

s én gyártom az újat,

hogy megnőve szép hazámnak

segíteni tudjak.

Festek, írok, építek

tornyot, hidat, embert,

papíromon sok a ház és

csak úgy nyit a sok kert.

Betű gurul, neve ó,

arca, mint a holdé;

szeme nő és farkat ereszt:

most úgy hívják, hogy gé.

Rajz, betű és száz tudás

van az én ujjamban,

bennem is nő, szépül, épül,

ami odakinn van.

Jó szerszám az én kezem,

az eszem se rosszabb,

gyönyörű ma a világ, de

gyönyörűbb lesz holnap.

Bárdosi Németh János: Apám

Talpig férfi volt, hitt a földi jóban,

a nagy vizekre bámult sóvár szemmel,

miken Jézus járt rozoga hajóban.

Barátja volt a röpködő bogárnak,

bort sem ivott a lármás kocsmagőzben,

csak asztalunknál hallgatón vasárnap.

A kenyerére kicsordult a vére,

halálból kapart minden kis falatkát,

de rámosolygott mégis gyermekére,

ha este halkan ajtótnyitva várták.

A táskájában ostornyél szorongott,

mire mókásan fonta rá a spárgát.

Egyszer betegen jártam Erdély földjét,

vékony gúnyámat sírva melengette,

s a hó alól is lopott remény-zöldjét.

Ó, mind elmúlt a végső drága jajjal,

csak sírja virul, s itt a szívünk mélyén

a bánat fája bimbóthajtó gallyal.

Ha sorsom hídja áthajol az égen,

virágot kötök árva kalapodra,

te jóságos, ki ugy éltél szegényen,

mint mesében a sokgyerekű molnár,

ki gabona híján szívét őrölé fel,

a gyermekeid vértanuja voltál.

Példázatok a szeretetről

Pákolitz István: Gyökér

Szeretet

Szeretet

Zúzmara csipkézte

leveled

Szeretet

Szeretet

Jégeső cifrázta

friss virágkelyhedet

Szeretet

Szeretet

Félérett gyümölcsöd letépték

a felnőtt-gyerekek

Szeretet

Szeretet

Talán még megmaradt

sértetlen megmaradt

szívünkből kihajtó

újra is

azért is kihajtó

elpusztíthatatlan

gyökered

Szeretet

Szeretet

Rónay György: Verebek

Tizennyolc-húsz fokos hideg

volt idefönt a hegyvidéken.

Már azt hittem, ezen a télen

kipusztulnak a verebek.

Napok óta egyet se láttam.

S mi történt tegnapelőtt? Ebéd

után egy kevés maradék

volt még a tálban,

csak pár falat, de mégis étek:

eltenni kevés, kidobni vétek.

A cica kényes, nem eszi meg.

„No, majd megeszik a verebek!”

Azzal egy kis tálkára véve

kitettük a balkon közepére

a hóba.

Nem történt semmi perceken át.

Aztán megrebbent egy bokorág,

s gyanakodva

kidugta fejét,

és szétnézett egy kis veréb.

Szemügyre vette a terepet –

(de akkor már új s új verebek,

tíz-tizenöt is lehetett,

tolakodtak a háta megett) –

tollát borzolta, mintha fázna,

majd hirtelen

rászállt egyenesen

a balkon alatt a barackfára.

Onnét, kis kémlelés után,

mint csöppnyi gombolyag, oly puhán

huppant le a hóba a balkonon.

A többi veréb az ágakon

leste, mi lesz.

Nem történt semmi. A kis begyes

ugrott egyet-kettőt, utána

lecsapott a tálra,

kikapott belőle egy rizsszemet,

s eszeveszett

iramban visszamenekedett

a fára;

onnét lesett

a balkonunkra. A többi veréb

elébb s elébb

óvakodott, majd egyik a másik

után röppent a barackfáig,

barackfáról balkon peremére,

s onnét orvul, gyanakodva, félve

a tálig,

s egy rizzsel vissza az ágra.

Ellepték már egészen a fát.

És most kezdődött a haditanács!

Micsoda lárma!

Húsz? ötven? száz? – a Rózsadomb

valahány verebe ott zsibong

azon az egy fán, ott csivitol,

s amikor

elérkezik a pillanat,

zúgva megindul a csapat:

surrog-burrog a sok kicsi fürge

szárny, s a szürke

hadsereg elfoglalja a tálat.

Nekilátnak,

nyelik szaporán a rizsszemeket.

S a tálon csak úgy kopog és pereg

a sok kicsi csőr: tíz, száz, ezer

békés kis géppuska kelepel,

s mire a nagy csata véget ér,

a tálka alja olyan fehér,

hogy annál szebb a leghevesebb

mosogatás után se lehet.

A balkonon a hó

tele van millió

pirinyó

szarkalábbal:

a verebek lábnyomával.

Azóta minden ebéd után

nagy veréblakoma van Budán

a balkonunkon: itt zsibong

a Rózsadomb

minden verebe, s zengi veréb-

nyelven, hogy jólesett az ebéd,

s jöhet bátran a többi veréb

vendégségbe, mert van elég,

s lehet

mínusz tíz, húsz, harminc: a telet

majd csak kibírjuk, verebek,

verebek, rigók, emberek,

ha van bennünk egy kis szeretet.

Sík Sándor: Mosolygó gyermek

A nyári busz fullasztó melegében,

Kék-bóbitás sapkája keretében,

Anyja mellére békén odabújva,

Szemben velem egy esztendős fiúcska.

Szeme azúrját kerekíti tágra,

Úgy néz a furcsa idegen világra,

Ami én vagyok, aki mostan boldog

Gyönyörűséggel arcába mosolygok.

Csak néz rám, néz rám, komolyan, sokáig,

Míg szirom arca gömbölyűre válik,

Ahogy a bimbó feslik szét a bokrán,

És édesdeden visszamosolyog rám.

Egy új emberke, ki nem is beszél még,

Hogyan érti meg mosolyom beszédét?

Hogy érzi meg, – hisz csak egy éve ember! –

Hogy a szeretet szólítja szememben!

Ó milyen titok, milyen csodaszép ez!

Egy csöpp agy, mely még gondolni se képes,

A szeretetet már fel tudja fogni

S a mosolyra vissza tud mosolyogni!

Ó, ha lehetne, hogy az, aki Atyja

Minden mosolynak, nekem is megadja,

Olyannak lennem, mint ez a csöpp gyermek:

Friss antennája minden szeretetnek.

Zelk Zoltán: Mint kiscsibék

Kertek, lankák közt vitt utam,

tikkadtan pihegett a táj

s lebegett fönn az alkonyat,

mint óriás madár.

Puha szárnyakkal, nesztelen

kóválygott a vidék felett,

s összebújtak, mint kiscsibék

virágok és füvek.

Összebújtak, mint kiscsibék

s mint kotlós védő szárnyait,

úgy emelte föléjük egy

öreg fa ágait.

Ámulva néztem a csodát:

így él, így óv a szeretet –

s csipogva elaludtak a

virágok és füvek.

Hidas Antal: Emberek…

Ha a párhuzamosok

az előre –

vagy hátra – végtelenben

okvetlenül érintkeznek,

akkor mért, hogy a végtelentől

épp olyan végtelen jelenben

a védtelen emberek

egymásra találni

képtelenek?

Sárközi György: Jaj annak, aki egyedül marad

Jaj annak, aki egyedül marad!

A villámtépte, kormosodvu fán

Nem vernek fészket boldog madarak.

Egy ága még fölnyúl a semmibe,

De csak haragos, búgó darazsak

Gyűjtik vad mézük üszkös sebeibe.

Jaj annak, aki egyedül marad!

Üres odvakat őriz s titkos sirását

Nem hallják, csak vén szarvasbogarak.

Uj viharokhoz többé nincs köze,

Tompán sóhajt, ha mellbecsapja a

Kölyök szelek érdes, hűvös keze.

S végsőt recsegve, mint hasadt faág,

Melynek aszott lombja barnán csörög,

A porba ejti fájó homlokát.

Tóth Árpád: Lélektől lélekig

Állok az ablak mellett éjszaka,

S a mérhetetlen messzeségen át

Szemembe gyűjtöm össze egy szelíd

Távol csillag remegő sugarát.

Billió mérföldekről jött e fény,

Jött a jeges, fekete és kopár

Terek sötétjén lankadatlanul,

S ki tudja, mennyi ezredéve már.

Egy égi üzenet, mely végre most

Hozzám talált, s szememben célhoz ért,

S boldogan hal meg, amíg rácsukom

Fáradt pillám koporsófödelét.

Tanultam én, hogy általszűrve a

Tudósok finom kristályműszerén,

Bús földünkkel s bús testemmel rokon

Elemekről ád hírt az égi fény.

Magamba zárom, véremmé iszom,

És csöndben és tűnődve figyelem,

Mily ős bút zokog a vérnek a fény,

Földnek az ég, elemnek az elem?

Tán fáj a csillagoknak a magány,

A térbe szétszórt milljom árvaság?

S hogy össze nem találunk már soha

A jégen, éjen s messziségen át?

Ó, csillag, mit sírsz! Messzebb te se vagy,

Mint egymástól itt a földi szivek!

A Szíriusz van tőlem távolabb

Vagy egy-egy társam, jaj, ki mondja meg?

Ó, jaj, barátság, és jaj, szerelem!

Ó, jaj, az út lélektől lélekig!

Küldözzük a szem csüggedt sugarát,

S köztünk a roppant, jeges űr lakik!

Csorba Győző: Jó lenne lassan

Jaj kicsi nyájam

jaj kicsi nyájam

ki tudja meddig

lehet maradnom

jó lenne lassan

megállapodnunk

valami jelben

s valami helyben

hogy majd a nyüzsgő

tömegbe veszve

a végtelen tér

redői közt is

megleljük egymást

én gyönge nyájam

hogy össze tudjunk

örökre bújni

a túli fagyban

ahogy tanultuk

a földön egykor.

Csoóri Sándor: Emberek, ágak

Teli van csönddel ez a nap,

teli van csönddel a világ,

rossz csönddel, nehéz csönddel,

mintha egy néma kakukk fészkelte volna fülembe magát.

Hiába suhorásznak fémes kamionok az éjszakában,

hiába lövöldöznek próbabábukra

vérengzésre készülő, titkos terroristák:

doboz-mindenség süketsége bujkál a hallójáratokban.

Tompák a vasgolyók is. A vonatok. Az álmok.

Erdők vergődnek hangtalanul: vasvillára

föltűzött, rongyos baglyok.

Talán meg kellene szeretnem valakit újra,

lélegzetét,

fapapucsa zaját a lépcsőházban

s hallgatnom ahogy a haja pattog, ha fésülködik.

Elmúlna közben egy év,

elmúlna kettő

s visszatérnének hozzám a hangok,

akár a sötéten sikkanó fecskék Afrikából,

tányérok hangja,

országok hangja,

párkányt rugdaló esőké,

a felhők Beethoven-haja alól a tavasz vállropogtatása

s levélke-hangok

súgnák fülembe újra: voltunk és ismét leszünk:

emberek, ágak, susogó, édes nyelvek.

Goór Imre: Szeretünk és marakodunk

anyagunk és formánk szerint

karóként kihegyeztek minket

aszfaltba kőbe földbe vertek

formánk és anyagunk szerint

sorsunk s olykor szívünk szerint

vagyunk a város bolygatói

rend urai felkavarói

basák vagy jámbor tollnokok

tehetségünk sorsunk szerint

szeretünk és marakodunk mi

aszfaltba-kőbevert karók

gyökerünk lesz összefonódik

fejszevert homlokunk fölmagaslik

a próféta szerint

a próféta szerint

Keresztury Dezső: Tanács

Ne gyűlölködj, szeresd felebarátodat,

akár tenmagadat;

vagy győzd meg szíved, bocsáss meg neki,

akár ha üzleti

számításból. Tudhatnád, mennyi örömöt

mérgez meg az örök

irigység, sértődés, rossz emlék, feluszult

düh, fojtó árnyu mult;

ne bénítson hűtlenség, méltatlanság,

mint felfakadt vád;

s bár vérző seb lehet az árulás:

emlék legyen, ne más.

Előre nézz, csak azt edd, ami jó maradt;

a többit a dögmadarak.

Képes Géza: Igen de

barát?

igen

de

nem ér rá –

szerető?

igen

de

nem ér rá –

kártya-

partner?

sakk-

partner?

séta-

partner?

igen

igen

igen

de

nem ér rá

más-más

irányban

loholunk

pedig

mehetnénk

lassan

kézenfogva

együtt

bomlásnak

indult

az emberiség:

a sort mi kezdjük

s talán

be is

mi

fejezzük –

barátodnak

telefonálj

még

ma:

lehet

hogy

a vonal

holnap

már néma.

Rab Zsuzsa: Vaspántok

Ha így szólnék a kedves,

fiatal kalauzhoz:

– Kalauz úr,

hogyha ma este hazamegy,

ölelje meg nagyon a feleségét,

dícsérje meg, ami épp rajta van,

akár az ócska pongyoláját –

Ha így szólnék –

ugye … bolondnak tartanának?

Ha így szólnék a bottal kopogó

nyugdíjas bácsihoz a boltban,

mikor épp forintjait guberálja,

végül levágat tíz dekát

a „kicsit-hosszabb-lett” kenyérből:

– Bácsi! Itt van ötszáz forint.

Tegye el, kérem. Épp ma kaptam.

Nem számítottam rá. Fölösleges. –

Ugye, bolondnak tartanának?

Ha így szólnék az útkövezőkhöz:

– Útkövezők!

Én ezt a kis kavicsot elviszem,

mert az erezetében

lehorgadt Krisztus-fejet látok.

Engedjék meg, hogy elvigyem! –

Ugye, bolondnak tartanának?

Ha így szólnék a torzonborz kamaszhoz:

– Gyere, fiam,

üljünk le valahol, s te elmeséled,

mitől nőtt vállig a hajad,

mi ellen mered ez a tüske

tejes arcod körül,

s egyáltalán, mitől vagy te ilyen

kérlelhetetlen? –

Ugye, bolondnak tartanának?

Ha így szólnék padon sütkérező,

újságpapírból eddegélő nénikéhez:

– Néni, jöjjön velem,

amit szeret, azt főzök vacsorára,

puha ágyat vetek,

előtte pedig mindent elbeszélhet,

a menyasszonykorát,

azt a szülést, a császármetszést is,

és szegény jó ura szivszélhüdését,

és hogy mivel ültette be a sírját,

azt is, milyen a szomszédasszony,

azt is, hogy a fia hogyan él Kanadában,

meg hogy mit írt föl, és mire, az orvos.

Mindent apróra elbeszélhet.

Sóhajtozhat és imádkozhat az ágyban.

De éjjel egyszer – maga úgyis sokszor

fölébred –

keljen fel, takarjon be engem,

mert éjjel mindig lerúgom a takarómat …

Ha így szólnék –

ugye, bolondnak tartanának?

Konvenciók, bevett szokások

hideg vaspántjai

szorítják lüktető,

eleven húsig lenyúzott szivünket.

Kassák Lajos: Boldogság ára

Ismeritek-e a balga szegényeket

akiket nyers, kemény fából faragtak,

mezítelenek s ajkukról letépték a rózsát.

Olyan fából van valamennyi, mint a keresztfa

vagy olyan érdesek, mint a szürke terméskő

s közben nevetségesen szelídek és nevetségesen bizakodók

olyan örömmel várják az újszülöttet s úgy sírnak halottaik fölött

hogy szégyelhetnék kérges, nagy kezeiket, melyekkel müvelik a földet

s a kemény acélt még keményebbé kovácsolják.

De mivel ők a szolgáló szegénység kiválasztottjai

nem szégyelik kezeiket és nincs szükségük rá

hogy tekintetüket elfordítsák a világról, melyet maguknak építettek.

Az ő szemükben mindennek megvan a mentsége és bocsánatot

kérnek érte, ha indulataik szerint szólnak, vagy cselekednek

s nyáron, ha belépnek a folyóba, hogy testükről lemossák a piszkot

szemérmesen tekintenek szét, aztán a bokrok közé menekülnek

hervadt mellükkel és hamuszín, beszakadt ágyékukkal

nehogy véletlenül megbotránkoztassanak valakit.

Néhányezerszer már megénekelték őket a költők

ők ajándékozták Francis Jammes hírnevét, valamint Tolsztoj glóriáját,

belőlük merítenek a papok, rájuk hivatkoznak a birák és ők azok

akik cirenei Simonnal hajlandók megosztani a kereszt terhét

s a Szüzanya lábai elé a templomban színes és puha szőnyeget

terítenek, melyet számlálatlan éjszakákon át

szőnek és hímeznek a petróleumlámpa világánál.

Magukban ezért hiszik, hogy Mária boldog kegyeltjei

és hisznek a legendában, miszerint a lesújtott

egyszer dicsőségesen feltámad s akkor ők valamennyien

ki-ki a legkedvesebbjével, karöltve sétálnak majd

a lebegő csillagon, a kék violák és fehér liliomok között

vagy heverésznek a napos oldalon, kellemes

és mély nyugalommal, mint akik maradék nélkül

elvégezték dolgukat s többé semmi gondjuk.

Nem ravasz számítás ez náluk, hanem maga a beteljesedés

jó lelkük úgy szálldos és kering majd a Paradicsomban

ahogy a fecskéket láthatjuk repülni a csillogó tavak fölött

s ahogyan a sasok keringenek szinte mozdulatlan szárnyakkal.

Ó, milyen kimondhatatlan örömmel beszélek róluk.

Távol vannak tőlem, majdnem egészen más világban

nem értik meg haragomat, nem szívesen ülnének asztalomhoz

s én mégis testvéreimnek nevezem őket megkülönböztetés nélkül.

Halovány, vékony lányaik és nagyhasú, görnyedt asszonyaik

ha elmennek előttem, megsajdul a szívem s ha tehetném

pörbe szállnék mellettük a világgal, de elfordulnak tőlem

mert ők nem azért születtek s nem azért botorkálnak

ezen a földön, hogy ártsanak valakinek.

Kopogjatok be hozzájuk, mikor fáradt testükkel otthon üldögélnek a homályban

milyen kegyetlenül egyedül vannak és milyen szánalomra méltók

és vessetek rájuk egy pillantást, mikor húsvét szombatján

díszes zászlók alatt vonulnak fel tiszta ruhákban és zengő torokkal

virággal hintik be az utcák kövezetét, dús illat leng körülöttük

és olyan szépek és derültek ilyenkor, mintha egy láthatatlan kéz

kicserélte volna őket önmagukban.

Minden dal, minden virág és minden reménység az övék ilyenkor

valamennyien eggyé válnak Istenben

s könnyű szívvel ballagnak világunk keservein által.

Kacsó Sándor: Imádság

A gyűlölet izzó homokja

Ha majd egészen eltemet,

Három angyal még ne repítse

Felfelé szálló lelkemet.

Inkább – borítva szárny alá –

Hozza vissza, a földre le,

S kihűlt hüvelye oldalán

A föld alá temesse be.

Testem maradjon jel, hogy itt

Reményteljes vetés vagyon;

S lelkem a mag, amely kikel

Egy verőfényes hajnalon.

Aztán, ha majd megáldja Isten

Az új termés minden szemét,

Három angyal csépelje ki,

S újabb vetésnek szórja szét.

Mert már tudom, hogy az igét

A gyűlölet tisztítja meg,

Ki nem szenvedte végig ezt,

Nem tudja, mi a szeretet.

Bárdosi Németh János: Eszén és akaratán

Mégiscsak az ember legkülönb,

eszével, gondolatával

épít tornyokat maga fölé,

vizeket csapol le,

villámot fog drótok beleibe,

megöli a magányt,

tud küzdeni,

a Hold szikláira száll,

s egy-egy különös pillanatban

lelkébe ülteti

a szépség pávamadár tojásait,

hogy ezerév múlva is lássák

itt járt,

de nem is ez a legfőbb:

szeretetből tud szőni

szárnyat magának,

mely testvér tájakig röpköd

földtől a csillagokig,

csak eszén és akaratán

múlik az egész.

Hervay Gizella: Levél helyett

Milyen gyönyörű: szólni lehet, és kiszámíthatatlan, hogy

mit válaszolnak. És megtörténhetik: társra is találhatunk,

csak meg kell tanulnunk az ő egyetlen, soha meg nem

ismételhető nyelvét. Csak meg kell ismernünk, a föld

rétegein át haladva, a történelem korszakain át haladva,

eljutva oda, ahol ő csak ő, ahol ő a teljes világegyetem,

és megszólítani.

Megtalálni azt a szót, amit ő keresett, de nem talált, amire

szüksége van, hogy a föld rétegein át haladva, a történe-

lem korszakain át haladva, eljusson végre oda, ahol ő csak

ő, ahol ő a teljes világegyetem. Felesleges és nevetséges

olyan szavakat dobálni felé, amelyeket mi szeretünk, ezzel

csak megütjük, hiszen én, ha azt mondom: tej, nagy

diófát látok, a lomb közt kis égdarabok, a fa alatt kerti

asztal, pohárban tej, tündöklik a tej, a táj. De lehet, hogy

ő arra emlékezik, hogy nem kapott tejet, nem volt, és az

anyja messze volt, és megütöd a szóval. De ha megtalálod

neki azt a szót, amit keres! Társad lesz és válaszol, és vá-

laszában felfénylik az elveszett szó, ami gyermekkorod

zsebéből valamikor nyomtalanul kigurult.

Ha megtalálnám! Sose merném többet kimondani a szót:

szeretlek! Csak azt mondanám: vonat, mert talán állomás

mellett lakott, és évein át-átzakatolt a vonat, félelmet ho-

zott és sóvárgást távoli tájak felé. Vagy azt mondanám:

cigaretta, mert kidobta a vonatablakon át a csomag ciga-

rettát, mikor tisztuló tüdővel robogott a szerelem felé.

Csak rá kell figyelni, a mozdulataira: karjával most olyan

ívet ír le, amilyet csak az tud, aki egész lényével mozdul

vagy szól, semmi más nem válasz neki, csak az, ha te is

egész valóddal felé fordulsz.

A szájad mellett egy ránc emlékezik, és a szemedben

olyan látható a szégyen, hogy elfordul és cigarettára gyújt.

Fájdalmaiddal soha el nem érheted, arcodon a fájdalom

nyomai, és hangodat érdessé teszi a visszafojtott sírás. El

kell hagynod emlékeidet is, mert történelem előtti korból

valók, mikor még nem tudott emberhez szólni az ember,

csak ütött. Csupa kék-zöld folt az arcom, nem szóltak

hozzám, csak ütöttek, s nekem most szólnom kell, meg kell

találnom azokat a szavakat, amelyekre neki van szüksége.

Hiába mondom a magam szavait, nem figyel oda. Kikap-

csolja a telefont.

De hiszen volt egy mozdulata, feléd fordult, mint aki

egész lényével mozdul, felé fordultál, mint aki egész lényé-

vel válaszol, megölelt, mint aki először ölel, mint aki

utoljára ölel, megölelted, mint aki először ölel, mint aki

utoljára ölel. Mégis csak ennyit mondtam: szeretlek.

Juhász Gyula: Anna örök

Az évek jöttek, mentek, elmaradtál

Emlékeimből lassan, elfakult

Arcképed a szívemben, elmosódott

A vállaidnak íve, elsuhant

A hangod, és én nem mentem utánad

Az élet egyre mélyebb erdejében.

Ma már nyugodtan ejtem a neved ki,

Ma már nem reszketek tekintetedre,

Ma már tudom, hogy egy voltál a sokból,

Hogy ifjúság bolondság, ó, de mégis,

Ne hidd, szivem, hogy ez hiába volt!

És hogy egészen elmúlt, ó, ne hidd!

Mert benne élsz te minden félrecsúszott

Nyakkendőmben és elvétett szavamban

És minden eltévesztett köszönésben

És minden összetépett levelemben,

És egész elhibázott életemben

Élsz és uralkodói örökkön, Amen.

Tóth Árpád: Esti sugárkoszorú

Előttünk már hamvassá vált az út,

És árnyak teste zuhant át a parkon,

De még finom, halk sugárkoszorút

Font hajad sötét lombjába az alkony:

Halvány, szelíd és komoly ragyogást,

Mely már alig volt fények földi mása,

S félig illattá s csenddé szűrte át

A dolgok esti lélekvándorlása.

Illattá s csenddé. Titkok illata

Fénylett hajadban s béke égi csendje,

És jó volt élni, mint ahogy soha,

S a fényt szemem beitta a szivembe:

Nem tudtam többé, hogy te vagy-e te,

Vagy áldott csipkebokor drága tested,

Melyben egy isten szállt a földre le,

S lombjából felém az ő lelke reszket?

Igézve álltam, soká, csöndesen,

És percek mentek, ezredévek jöttek. –

Egyszerre csak megfogtad a kezem,

S alélt pilláim lassan felvetődtek,

És éreztem: szivembe visszatér

És zuhogó, mély zenével ered meg,

Mint zsibbadt erek útjain a vér,

A földi érzés: mennyire szeretlek!

Illyés Gyula: A tihanyi Templom-hegyen

Mennyi ég! Mennyi kék! Zöld! Mennyi

Balaton, tavasz, hegyorom!

Alig tudom magamba szedni.

S egyszerre – sok nagyon!

Szeretném – azért, hogy te is nézd –

szemembe tenni szemedet.

Magányba zár, fojt, fáj a szépség,

ha nem együtt látom veled.

Nem érzed, amit én, – ez is fáj;

semmi se jó már nélküled.

Szeretném a szívembe tenni

lüktető, élő szivedet.

Mennyi szin! Nem tudok betelni.

Mekkora távlat! Mennyi fény!

Szeretném, szeretném, ha lennél

tetőtől talpig én!

József Attila: Flóra

1

Hexameterek

Roskad a kásás hó, cseperészget a bádogeresz már,

elfeketült kupacokban a jég elalél, tovatűnik,

buggyan a lé, a csatorna felé fodorul, csereg, árad.

Illan a könnyű derű, belereszket az égi magasság

s boldog vágy veti ingét pírral a reggeli tájra.

Látod, mennyire, félve-ocsúdva szeretlek, Flóra!

E csevegő szép olvadozásban a gyászt a szivemről

mint sebről a kötést, te leoldtad – újra bizsergek.

Szól örökös neved árja, törékeny báju verőfény,

és beleborzongok, látván, hogy nélküled éltem.

2

Rejtelmek

Rejtelmek ha zengenek,

őrt állok, mint mesékbe’.

Bebujtattál engemet

talpig nehéz hűségbe.

Szól a szellő, szól a víz,

elpirulsz, ha megérted.

Szól a szem és szól a szív,

folyamodnak teérted.

Én is írom énekem:

ha már szeretlek téged,

tedd könnyűvé énnekem

ezt a nehéz hűséget.

3

Már két milliárd

Már két milliárd ember kötöz itt,

hogy belőlem hű állatuk legyen.

De világuktól délre költözik

a szép jóság s a szelid érzelem.

Mindenségüket tartani a fénybe,

mint orvos ha néz az üvegedénybe,

már nem tudom, megadom magam kényre

ha nem segítesz nékem, szerelem.

Úgy kellesz, mint a parasztnak a föld,

a csendes eső és a tiszta nap.

Úgy kellesz, mint a növénynek a zöld,

hogy levelei kiviruljanak.

Úgy kellesz, mint a dolgos tömegeknek,

kik daccal s tehetetlenül remegnek,

mert kínjukból jövőnk nem született meg,

munka, szabadság, kenyér s jószavak.

Úgy kellesz nekem, Flóra, mint falun

villanyfény, kőház, iskolák, kutak;

mint gyermekeknek játék, oltalom,

munkásoknak emberi öntudat.

Mint minta, mint az erény a szegénybe,

s ez össze-vissza kusza szövevénybe,

társadalmunkba, elme kell nagy fénybe’,

mely igazodni magára mutat.

4

Buzgóság

Ha oly buzgó volnék, mint szerelmes

s megbékülne e háborús család,

az emberek, keresném engedelmes

szívvel

az örökös ifjúság italát.

Nehezülök már, lelkem akkor boldog,

ha pírban zöldel a fiatal ág –

bár búcsút int nekem … E fura dolgot

űzném,

az örökös ifjúság italát.

Fecseghetnének nyelves tudományok –

mind pártfogolna, ki szivébe lát:

legalább keressem, amire vágyok,

bár nincs,

az örökös ifjúság italát.

5

Megméressél!

Már nem képzelt ház üres telken,

csinosodik, épül a lelkem,

mivel az árnyakkal betelten

a nők között Flórára leltem.

Ő a mezőn a harmatosság,

kétes létben a bizonyosság,

lábai kígyóim tapossák,

gondjaim mosolyai mossák.

Ízét adja a tiszta víznek,

száját adja a tiszta íznek,

hazaszólít, amikor űznek,

szemében csikó legelészget.

Ő az okmány, kivel a kellem

a porráomlás ellen, a szellem

az ólálkodó semmi ellen

szól, pöröl, szorongó szerelmem.

Érdekeimből megértettél,

bátorrá vakmerőből tettél,

kínlódtál, amíg nem szerettél,

egész világom ege lettél, –

hát dícsértessél s hírdettessél,

minden korokon át szeressél

s nehogy bárkiben alább essél,

mindig, mindenütt megméressél!

Ady Endre: Őrizem a szemed

Már vénülő kezemmel

Fogom meg a kezedet,

Már vénülő szememmel

Őrizem a szemedet.

Világok pusztulásán

Ősi vad, kit rettenet

Űz, érkeztem meg hozzád

S várok riadtan veled.

Már vénülő kezemmel

Fogom meg a kezedet,

Már vénülő szememmel

Őrizem a szemedet.

Nem tudom, miért, meddig

Maradok meg még neked,

De a kezedet fogom

S őrizem a szemedet.

Babits Mihály: Lelkem kiszikkadt mezején

Lelkem kiszikkadt mezején

pár szál virágot keresek

annak ki lelkem lelke és

minden virágnál kedvesebb,

kit boldog lennék boldogan

tudni, álomnál édesebb

életben, s mégis én teszem

hogy az élete csupa seb.

Fojtó szélverte zord mezőn

böngészve, sírva keresek …

Szegény, szegény virágaim,

be fonnyadók, be kevesek,

bús menekültek, mint magam,

s halálra szántak, s kékesek,

s utolsó pár szál ez talán,

amit most lábadhoz teszek.

Tünődöm olykor, édesem,

jobb lesz-e ha már nem leszek?

Lesz-e nyaradnak ősze még

vidámabb, és virága szebb?

Kosztolányi Dezső: Februári óda

Jaj, mily gödörbe buktat e február,

mily mély homályba? Csillagaim hunyó

világa hamvad. Földre ver le

szörnyü betegség.

Sorsom, mely eddig tétova ködbe bújt

egyszerre itt van, szőnyeges és meleg

szobámba sétál, mint a farkas,

rám vicsorogva.

Ijedve futnék, ámde hová lehet?

Nincsen menekvés, zörgetek esztelen,

kemény kilincsen és vasajtón

koppan a szándék.

Csupán te állsz itt, kedvesem, árny gyanánt,

távolba mosva, sápatag és merőn,

már mint az özvegy, kit halott férj

hűtlenül elhágy.

Még sincs üres szó ajkadon, és hazug

vigaszt se súgsz te. Mint a csodálatos

józan való vagy, és a hűség

s mint a halál nagy.

El is felejtem a szanatórium

pálmáit és a téli-sötét delet,

s a mélyből a fényes magasba

fölkiabálok.

Jó volt teveled járni a sárgolyó

üröm-vidékét, a keserű mezőt,

ó boldogságom édesanyja,

társam a rosszban.

Én nem szerettem önmagamat soha.

De te szerettél. Egyszerű és igaz

jóságod oly gyors, lángoló volt,

hogy utolértél.

Ha fújt a szél, még át se cikázhatott

a gondolat, hogy „meghülök”, amikor

önzésem is előzve: „meghűlsz”,

már te kimondtad.

Lásd, így dicsérlek szakszerű, tárgyias,

pontos szavakkal, úgy, ahogy illet ez,

mert köznapi voltál te mindég,

mint a verőfény.

Kések között, a végzet a vállamon,

téged dalollak, még nyomorékul is,

száj nélkül is, szájamba sebbel,

emberi nagyság.

Vas István: Ljubomira

1

Az őszi nyár megrögzött szavait

Miért fogná fel fiatal füled

A szenvedély tigrise vén majom

Megszállottság lesz mire megöregszik

2

Szeretsz szeretlek milyen egyszerű

Tudom hisz én is tudnék lenni könnyed

Csak ne torlódna titkon torkomon

Az egycsatornanyilású polip

Hatszáz habzsolni mohó tapadója

Puhán piheg parázna dagadó

S vár hogy szorítójából szabadulva

Karjaival csapoljon sós elemben

3

Legyek hát könnyed? Költői legyek?

Hogyan? Legjobb tán tán képeket bedobni

Van kellék bőven ciprusok a gyász

Előkelő sötétzöldjét az égre

Följegyző tollak ecsetek (dehogy

Fölfelé tartott becsukott esernyők

És kinyitott ernyők a pineák)

Érő narancsok pálmák agavék

Fehér sziklák kék tengerbe hasitók

Poseidón fehérsörényes lovai

Tarajukon fehér vitorla táncol

A sötétben a duinói angyal

Átszellemültség ahogy meg van írva

Költészet ahogy a könyvekben áll

Zavart nem tűrő töretlen tökély

Tudnám talán csinálni ó hogy unom

4

Nem ez így nem megy szorosabban

Közeledjünk az eltemetett kutyához

De úgy hogy mégse legyünk személyesek

Valljuk be nem divat meg aztán

Kényes a tárgy ez is tagadhatatlan

Csinján kell bánni a közelítéssel

Hogy is csinálták nemesebb elődeim

Ó mért oly későn levelek hullása

Nem ez is elavult menjünk régebbre vissza

Az én fejem fehér mint liliom

Nem ez se megy ne röhögtessük ki magunkat

A te arcod meg friss mint hasadó

Ez megteszi de mi lesz a folytatással

Milyen jól megy a rózsa liliomhoz

De mit kezdhetünk te meg én ilyesmivel

Emelkedett mintákba hogy simulhatunk

Minden mozzanatunk végzetesen személyes

Déltüzet éjtüzet sűrítő bakacsin

Hajad a mindig véletlen ágyon

Legföljebb csak mint öntudatlan

Gyász ha borítja

Haláluló kopasz koponyámat

5

Legjobb nem beszélni róla

Fojtsam el kíméljelek

Próbáljuk meg mintha mintha

Igazad van egyszerű ez

Rendben van minden közöttünk

Pálma ciprus szikla tenger

Szeretlek te is szeretsz

És ha neked nem hiányzik

Nem hiányzik semmi sem

És ha eltűrsz engem eltűrsz

Magamat miért nem tűröm

Miért hogy a szorítóban

Új csodára megváltásra

Vár a kárhozott polip

6

És valaki megint csodát

Tudott művelni bennem

És van újra van a világ

És van benne hova lennem

Mert ennyi csak szeretsz és szeretlek

Milyen egyszerű ez tényleg

És mindegy hogy tetted vagy tetetted

Az örök átlényegülésnek

7

Hála néked tiszta forrás fölbuzogsz a kő alól

Nem tudhatni honnan törsz át földből földet újító

Vígan duzzadsz csermelycsörgés hipp-hopp hol vagy hűlt helyed

Szemfényvesztő volt-nincs játék szikla rejt gyökér homok

Másutt ahol senki se várna felbukkansz te vagy újra te

Magad végképp nem vonod meg irgalmas búvópatak

Hála néked szörnynevelő tenger hajókat hordozó

Szörnyeidet titokban tartó tenger tükre tündöklő

Világ minden szennye feléd tart rothatag élet bölcseje

Minden dolgok anyja ki mondaná tenger hogy mocskos vagy

Szűnhetetlen zajcsináló csapdosol ablakunk alatt

Imperátorok se tudtak téged csöndre inteni

Hála néked élet fája délszaki ágat nyújts fölénk

Őszi nyár de a tél sem fogja zöldedet elfakítani

Élet fája hány alakot tudsz váltani ősz és nyár között

És ha virágod száz évben nyit egyszer mint az áloé

Inségemben korhadatlan törzsednek támaszkodom

S rám ismer a föld alatt még nagylelkű gyökérzeted

Hála néked székesegyház égnek szegzett két torony

Összehajló boltozatodnak széles íve merész hajó

Mélyülő kapubolt komoly faragású büszke homlokzat

Orgonabúgást visszhangoznak rejtett mértanú mély üregek

Formahatár te erős tömör apszis állhatatosság záloga

Hála néked székesegyház testbe fogalmazott áhítat

Hála néked szárnyas oltár-örök-új hálaáldozat

Életem halála voltál halálom halála vagy

Éltető halál ami nélkül ki akarna tengeni

Hála néked idegen oltár csakhogy megtaláltalak

Voltam hol vagyok hol leszek újra mégegyszer az átmenet

Hála néked elborító éjfél új naptámadat

Benjámin László: Két évtized

Megtömött szatyraiddal szálltál vonatra tegnap.

Szaladgálsz dolgainkban, távol egy éjjel, egy nap.

Rendet csinálsz a házban, vesződöl pénzügyekkel;

ébren talál az éjfél, talpon a kora reggel.

Várnak, mint máskor is, kicsinyes napi harcok,

leszid goromba árus, morózus hivatalnok.

Vár a teknő, a tűzhely, varrógép – s még mi minden!

Ügyetlen választottál, látod, amikor engem;

lélek kalandosát, örökkön tépelődőt,

kapkodót, megviselt idegzetű elődök

nyugtalan ivadékát; költőt, kinek nem ízlett

a testi munka malma, se hivatal, sem üzlet;

ki volna bárhol is, sosincs egészen ottan;

búsong csak a világ bajával megrakottan.

Láttam én, megjegyeztem, még könnyebb léptü, táncos

idődben mennyi szivet, szemet vonzott magához

szép lábad, kedves arcod, hegyes, rugalmas emlőd.

Kérleltek derekabbak, hogy választ adj, igenlőt

– mégis hozzám szegődtél. Így lett minden napod

tizennyolc óra munka, huszonnégy óra gond.

Talpon csak, egyre résen: bajban voltál a higgadt,

tudtál bármely keservben álarcot venni, vígat –

voltál hozzám igaz, ha kellett: színleléssel,

nyugtató szép szavakkal, szerelmes öleléssel.

Ó, asszonyi karok, lábak, ti kulcsolódók,

összefogók a férfit, mint abroncsok a hordót!

Lágy voltál és megedzett, fonódtál rám tüzesen,

magad hajlítva hozzám, tartottál: szét ne essem!

S mivel tölt meg a kor? szerelmed mire őriz?

Nemes bor lesz-e éltem, vagy poshadó esőviz?

– mit gondoltál te azzal! lelkedben élt olyan hit –

De jó is volna hinni magamban tizedannyit…

Becsapódott mögöttünk immár két évtized

két nehéz kapuszárnya – mit bír el még szived,

mit látsz kecsegtetőt, háttal az ifjúságnak?

Csuklóid fájlalod, eres, dagadt a lábad;

be vagy kerítve végképp: egy férfi, négy gyerek,

ragadozó fogakkal faljuk fel életed.

Lázadtál volna fel! – ne mondd, hogy nincs okod rá:

hisz éppen gyöngeségem, csöndem tett zsarnokoddá.

Te mégse lázadoztál – voltál, hogy én lehessek;

adtál oly egyszerüen, mint fényt az égitestek.

S én mindent elfogadtam, magától értetődőn,

szelidségnek hazudván alantas férfigőgöm,

s adtam nevet neki: Sors, Hivatás, Költészet!

Futnék el már előle, dobnám el az egészet,

zajostul, sikerestül, kínostul odahagynám,

bújnék egy zugba véled, kenyéren élni, hagymán,

ha másképp nem találhatsz pihenőt már, nyugalmat,

hőség és fagy között még nyárvégi jó fuvalmat.

Futnék, vinnélek el … s aztán, ha mégsem így lesz –

segíts meg egyszer azzal, hogy magadon segítesz!

Nem ittam életemnek fenékig még a rosszát,

sebek várnak, kudarcok, csont-hajlitó Canossák,

s az ördög tudja, még mik – s nem birok szökni mégsem.

Valamit kezdtem ifjan: hát lássuk, mire végzem!

Sorsom előre lódít? korán a föld alá tesz?

Nekem e sors fonákja, a rossz is – mint a mágnes.

Töprengve, bűntudattal mindez eszembe ötlött,

miközben hánykolódó szivem jelenti jöttöd.

Késő a délután már, most szállsz fel a vonatra,

ideges vagy, rohantál, sóhajtva ülsz a padra;

hajad rendezgeted, lesimitod a szoknyát,

élénkebb ívre húzod ajkad halvány pirossát.

Most, hogy leülhetsz végre, gyereksírás se hajszol,

foglalkoznál magaddal – de ültödben elalszol.

Fodor András: Utazom éjjel

Utazom éjjel, – nem tudok aludni.

Lehunyt szeme narancs-homályát

fölkarcolják a sötétbe suhintó

vaslábu földi csillagok.

Felejtő, tompa álom nem takarhat,

a fényteremtő éber munka gondja

fejem felett

konokan ég, lobog.

Szál virág imbolyog vonatom ablakában.

Egy asszony adta, kisérjen hazáig,

vázában ringatózva, messze

hegyeken, erdőkön, határokon át.

De jó, hogy nappal, éjjel, idegenben,

akárhol jár az ember, mindig érzi

szeretet

örökzöld illatát.

Radnóti Miklós: Hetedik ecloga

Látod-e, esteledik s a szögesdróttal beszegett, vad

tölgykerítés, barakk oly lebegő, felszívja az este.

Rabságunk keretét elereszti a lassú tekintet

és csak az ész, csak az ész, az tudja, a drót feszülését.

Látod-e drága, a képzelet itt, az is így szabadul csak,

megtöretett testünket az álom, a szép szabadító

oldja fel és a fogolytábor hazaindul ilyenkor.

Rongyosa és kopaszon, horkolva repülnek a foglyok,

Szerbia vak tetejéről búvó otthoni tájra.

Búvó otthoni táj? Ó, megvan-e még az az otthon?

Bomba sem érte talán? s van, mint amikor bevonultunk?

És aki jobbra nyöszörg, aki balra hever, hazatér-e?

Mondd, van-e ott haza még, ahol értik e hexametert is?

Ékezetek nélkül, csak sort sor alá tapogatva,

úgy irom itt a homályban a verset, mint ahogy élek,

vaksin, hernyóként araszolgatván a papíron;

zseblámpát, könyvet, mindent elvettek a Lager

őrei s posta se jön, köd száll le csupán barakunkra.

Rémhírek és férgek közt él itt francia, lengyel,

hangos olasz, szakadár szerb, méla zsidó a hegyekben,

szétdarabolt lázas test s mégis egy életet él itt, –

jóhírt vár, szép asszonyi szót, szabad emberi sorsot,

s várja a véget, a sűrü homályba bukót, a csodákat.

Fekszem a deszkán, férgek közt fogoly állat, a bolhák

ostroma meg-megujúl, de a légysereg elnyugodott már.

Este van, egy nappal rövidebb, lásd, újra a fogság

és egy nappal az élet is. Alszik a tábor. A tájra

rásüt a hold s fényében a drótok újra feszülnek,

s látni az ablakon át, hogy a fegyveres őrszemek árnya

lépdel a falra vetődve az éjszaka hangjai közben.

Alszik a tábor, látod-e drága, suhognak az álmok,

horkan a felriadó, megfordul a szűk helyen és már

újra elalszik s fénylik az arca. Csak én ülök ébren,

féligszítt cigarettát érzek a számban a csókod

íze helyett és nem jön az álom, az enyhetadó, mert

nem tudok én meghalni se, élni se nélküled immár.

Lager Heidenau, Žagubica fölött, a hegyekben,

1944. július

Radnóti Miklós: Levél a hitveshez

A mélyben néma, hallgató világok,

üvölt a csönd fülemben s felkiáltok,

de nem felelhet senki rá a távol,

a háborúba ájult Szerbiából

s te messze vagy. Hangod befonja álmom, –

s szivemben nappal újra megtalálom, –

hát hallgatok, míg zsong körém felállván

sok hűvös érintésű büszke páfrány.

Mikor láthatlak újra, nem tudom már,

ki biztos voltál, súlyos, mint a zsoltár,

s szép mint a fény és oly szép mint az árnyék,

s kihez vakon, némán is eltalálnék,

most bujdokolsz a tájban és szememre

belülről lebbensz, így vetít az elme;

valóság voltál, álom lettél ujra,

kamaszkorom kútjába visszahullva

féltékenyen vallatlak, hogy szeretsz-e?

s hogy ifjúságom csúcsán, majdan, egyszer,

a hitvesem leszel, – remélem újra

s az éber lét útjára visszahullva

tudom, hogy az vagy. Hitvesem s barátom, –

csak messze vagy! Túl három vad határon.

S már őszül is. Az ősz is ittfelejt még?

A csókjainkról élesebb az emlék;

csodákban hittem s napjuk elfeledtem,

bombázórajok húznak el felettem;

szemed kékjét csodáltam épp az égen,

de elborult s a bombák fönt a gépben

zuhanni vágytak. Ellenükre élek, –

s fogoly vagyok. Mindent, amit remélek

fölmértem s mégis eltalálok hozzád;

megjártam érted én a lélek hosszát, –

s országok útjait; bíbor parázson,

ha kell zuhanó lángok közt varázslom

majd át magam, de mégis visszatérek;

ha kell szívós leszek, mint fán a kéreg,

s a folytonos veszélyben, bajban élő

vad férfiak fegyvert s hatalmat érő

nyugalma nyugtat s mint egy hűvös hullám:

a 2 x 2 józansága hull rám.

Lager Heidenau, Žagubica fölött a hegyekben,

1944. augusztus–szeptember

Képes Géza: Te vagy

te vagy a tüdőm

a levegőm

nélküled

megfulladok

a csendem is

te vagy

nélküled

ízekre tép a zaj

s a zűrzavar

te vagy minden percemben

minden porcikámban

én már

sehol se vagyok

én

te vagyok

Csoóri Sándor: Tükör-csapda

Domború üveg-váza

tested tükör-csapdába zárja

s pici vagy, mint egy gyufaszál.

Ha meghalnál és ily kicsi maradnál,

nem temetnélek el soha.

Belsőzsebembe hordanálak

s játszanék veled éjszakánkint.

Eléghetetlen hajad lenne,

azt gyújtanám meg minden este,

tű foka lenne ablakod,

azon át lesnél szemlesütve.

Veszprémben a sziklák alatt,

a balladás idők előtt

Szent Margit lépdelt föl a Napba –

utánaszóltam s rám te néztél,

kislány-kezedben vizeskanna.

Ha meghalnál, e vizeskannát

ellopatnám az anyádtól;

ivóvizemben fürdetnélek,

arcod nézne rám vízhomályból.

S mire nem volt sohase pénzem,

vennék neked egy zongorát

s eljátszanám rajt a halált,

hogy kinevesd ügyetlenségem.

Domború üveg tükre bezár,

pici vagy, mint egy gyufaszál,

árnyékod ment meg: fölnagyítva

vetít a kék-fehér falakra.

(Kísérő dal)

Hidakon tankok vonulása,

remeg az asztalon a váza.

Hó hull, hó hull a láncnyomokra,

hó hull a belső látomásra.

Két ág között rigó repül,

két szárnya szememben marad,

fekete rigószárnyak

borzolják össze a hajad.

Bárdosi Németh János: Szorongó múzsa

Jaj, nem így akartam mondani,

nem ezt akartam mindig látni,

az én fegyverem nem a gyilok

és az Istenem se akárki.

Az én világom nem ez, nem ez!

Csak benne vagyok, mint a holtak,

bennem a harcok zsivajában

a lélek húgai daloltak.

Az én világom nem a téboly,

a rohanást mindig gyülöltem,

álmodozni szerettem volna

dombtetőkön, virágos völgyben.

És itt vagyok, jaj, itt kell lenni,

mindig viharban, vészben állva,

millió kilőtt nyílsövény közt,

a bátortalan hős és gyáva.

Hogy hol és merre köthetünk ki,

mi ad nyugalmat ma itt, testvér?

Fogd meg a kezemet erősen,

ha csüggedt vagy már és elestél.

Én sem tudom, hogy mi a béke!

Tavaszról, fényről hírt se vettem,

nem tudok bízni semmi másban,

csak a te összetört szemedben!

Csoóri Sándor: Hogy ne legyen sötét

Még látni a merész hidakat

s betonparton a fák

személytelen sorát;

még látni a hazafutó gyerekek arcán

a délutáni hóesést.

De lassan bekormozódik a víz

a test éjszakája is leszáll.

Az elpusztíthatókra gondolok,

akiket nem véd semmi álom.

Besüvít hozzájuk a csönd, mint a puskagolyó

s az egyedüllét, mint a gyászhír.

Az elpusztíthatókra gondolok,

teli van velük a Föld.

Nem védik őket hadseregek, rózsalugasok, szagos ingek,

sem a pénz ezüst kerítései,

sem a szerelem.

És hiába halnak meg, mert hiába születtek.

Az elpusztíthatókra gondolok,

csak egy kéz kellene, hogy hazájuk legyen,

csak egy másik test, hogy ne legyen sötét.

Képes Géza: Elég

Minden parázs

hideg hamu

minden szó

néma tátogás

Nem kellenek szavak

Elég

egy

összevillanás

Még az se kell

Elég

ha

vagy

Hajnal Anna: Ki vagyok én? …

Ki vagyok én? te vagy a gazdag

tőled kaptam, akármit adjak

csontjaimat ha visszaadtam

máig mindig adósod maradtam

visszaadjam neked a lelkem?

ki vagyok én hogy neked kelljem?

mert jó volt csontban, bőrben, húsban

mert lázban, kötöttségben, gúzsban

hogyan ugrottam! hogy bomoltam

virgonc erős egy fruska voltam …

jó neked ha semmiben lengek?

meztelen szelekben kerengek?

én lennék a sírás a szélben

a sápadás a falevélben,

lázas ősz, vérszínű szömörcés

vád volnék, suttogó könyörgés

én nem szűnnék meg kérni! várni:

lehessek! legyek bár akármi!

hadd legyek némán vagy kiáltva

létednek porszem része, társa

Nagy László: Himnusz minden időben

Te szivárvány-szemöldökű,

Napvilág lánya, lángölű,

Dárdának gyémánt-köszörű,

Gyönyörűm, te segíts engem!

Te fülemülék pásztora,

Sugarak déli lantosa,

Legelső márvány-palota,

Gyönyörűm, te segíts engem!

Siralomvölgyi datolya,

Festmények rejtett mosolya,

Templomon arany-kupola,

Gyönyörűm, te segíts engem!

Díjra korbácsolt versenyló,

Lázadásokban lobogó,

Csillag, dutyiba pillantó,

Gyönyörűm, te segíts engem!

Harctéri sebek doktora,

Hazátlanoknak otthona,

Mézes bor, édes babona,

Gyönyörűm, te segíts engem!

Piaci csarnok álmosa,

Nyomorúságnak táncosa,

Szilveszter-éji harsona,

Gyönyörűm, te segíts engem!

Béta-sugárban reszkető,

Sok-fejű kölyket elvető,

Tengerek habján csörtető,

Gyönyörűm, te segíts engem!

Minden időben ismerős,

Mindig reménnyel viselős,

Bájokkal isteni erős,

Gyönyörűm, te segíts engem!

Öröktől belémkaroló,

Vánkosra velem hajoló,

Varjakat döggé daloló,

Gyönyörűm, te segíts engem!

Iszonyattól ha szédülök,

Ha a pimaszság rámdönög,

Önmagammal ha kűzködök,

Gyönyörűm, te segíts engem!

Jog hogyha van: az én jogom,

Enyém itt minden hatalom,

Fölveszem kardom, sisakom!

Gyönyörűm, te segíts engem!

Felragyog az én udvarom,

Megdicsőül a vér s korom,

Galambok búgnak vállamon,

Gyönyörűm, ha segítsz engem.

Vas István: Óda a tegnapi asszonyokhoz

De szépek vagytok, tegnapi asszonyok!

Hamvadó szemetekben még néha felragyog

A régi büszkeség, amivel az első szeretőt

Vállaltátok papák-mamák, a világ vádja előtt,

S nem sütöttétek le a szemeteket, ahogy illett akkoriban,

S nem bújtattátok a szempillák fátylába démonian,

Ti először itt mifelénk, ti válogatott kevesek,

Akikben az örök nőiség új hitté lelkesedett,

A mi hitünkké, mely szemetekbe sütött, csalatatlan, fiatalon,

S a ti nézésetekből is a Remény, a Forradalom

Hivott bennünket, az ébredő, felszított Vággyal egy –

Ó, micsoda förtelmeket látott később a szemetek,

Micsoda rettegéseket, micsoda mocskot, hány halált,

Hány börtönön át őrizte nekünk megváltó mosolyát,

Mögötte hány holt férfi enyész, hány otthon füstölög,

De ma is hogy tud ragyogni még a romjaitok között,

S fiatalok boldog feje fölött ha összenéz szemünk,

Ma is, mint rég volt, vagy rég se volt, tudással telve ölelkezünk.

És utcán vagy hangversenyen, ha feltűntök, szembe velem,

A fejetek fölvetését már messziről megismerem,

Mert ilyet nem tudnak semmimód az édesek, a maiak,

A macskatekintetű puhák, a sejtelmesek, a démoniak,

A szemükbe hulló hajúak, a lankatag idegbabák,

Ahogy ti értettétek vívni a szerelem párbaját,

S az ősbuja bajvívásnak új értelmű kedvet adott

A tiszta, nagy homlok, a hátrasímult, gretagarbós hajatok,

Ahogy irodában is tudtatok ülni, és állni a műhelyekben,

És tudtatok várni keményen, hivőn, hitetőn, töretlen,

A hegytetőn fölszegett fejjel megállni a hajnali szélben,

Az ágyban az új gyönyörökkel szembenézni merészen,

És tisztán a szennyben, a vészben, ti erősek, ti szépek!

Még ma is a tömegben megismerem, ha ti léptek,

Mert izmos lábatok ma is ruganyos még, ma se csoszog,

Mert ma is a jövőbe léptek, ti tegnapi asszonyok,

Mint amikor a lábatok föl, föl a csúcs felé

Kapaszkodott, tar ágakon átragyogó nap elé,

Vagy a lejtőn lefelé nagyokat szökellve rohant,

Vagy sílécen egyensúlyozott az ormótlan bakancs,

Mely kedvesebb volt a szívemnek, mint most a tűsarok,

S hogy tündöklött a lábatok, ti tegnapi asszonyok

Mikor a Dunán, alkonyi fényben, a gurulópadoson

A deszkának feszült a hosszú szárkapocs izom,

És mennyiféle fáradtság gyűlt össze a lábatokban,

S hol mindenütt járt a lábatok, micsoda sarakban, táborokban,

És fáradt lábatokkal is hogyan karoltatok –

Az erőtök is micsoda gyönyör volt, ti tegnapi asszonyok!

És hányunkat karoltatok, ti tegnapi asszonyok?

Milyen szomorú társaság, ha visszagondolok!

Mindegyitekhez milyen szeretők tartoztak, micsoda férjek,

Kik innen-onnan, amig lehetett, hozzátok visszatértek!

Társaim, hova tűntetek, ti tegnapi férfiak?

Milyen sirok temettek el, milyen börtönfalak?

Milyen vesztőhely várt titeket, miféle új gyalázatú tűz?

Miféle titkos kapcsolat az, mely minket összefűz?

Nekem testvérem mind, aki titeket szeretett,

Ti tegnapi, bátor asszonyok, mind aki veletek

Akart új életbe kezdeni, nem ahogy adatott:

Ahogy ti tudtátok élni a szépet, ti tegnapi asszonyok.

Csak értetek volt szép a kalandos, kurta átmenet,

Mert szebben éltünk, mi tegnapiak, mint ahogy lehetett.

S ezért hiszem, hogy a föld alá nagyobb kincs soha nem jutott,

Mint amikor lekerülnek oda a ti csontjaitok,

A tatár koponyák, a buksi fejek, vagy a különös keletiek,

A lábszárcsontok, a csodatudó ujjak, csigolyák, perecek.

S aki közületek oda rég lekerült, mikor virágban állt,

Azóta átragyogtatott idefönt minden homályt,

S a szépségből, a tegnapiból, nem tudom, mi maradt,

De felsugárzik titkosan, mint földalatti nap.

Garai Gábor: Artisták

Élő csipesz, lóg a trapézen

a férfi fejjel lefele,

foga közt kettős tárcsa, mintha

mágneses nyelvet öltene.

A vonzás túlsó pólusán függ

s forog a nő – feszül a száj!

Micsoda csók! – Köztük csupasz tér,

tömör csönd s véletlen halál.

Micsoda egymásrautaltság

leng itt ég alatt, föld felett,

micsoda gyakorlott makacs vágy

ment s kockáztat két életet!

Milyen figyelemben forognak

s míly fegyelemben, tudva: csak

együtt szállnak, ha egyikük vét,

mindketten aláhullanak! …

Ó, ha így tudnánk összefogni

egymásra bízott szeretők,

mintha folyton fönn-szállva, mintha

folytonos zuhanás előtt!

Ó, ha közös dolgok tevői,

így tartanánk egymást, ilyen

végzetes bizalommal egymás

fogában s idegeiben!

Ezrekbe fogódzók, ha hittel

mondanánk, mint ők odafönn

élik, hogy: a másik ügyéhez

egész létemmel van közöm! …

Forog, forog a nő a férfi

foga közt – tompul a zene,

csak dob kopog. – Valami gyors vég,

bármi föloldás kellene!

No most!? … Földet ér a mutatvány.

Fönt már a taps függönye leng.

S ők ketten egyetlen groteszk bók

szobrában állnak idelent.

Radnóti Miklós: Két karodban

Két karodban ringatózom

csöndesen.

Két karomban ringatózol

csöndesen.

Két karodban gyermek vagyok,

hallgatag.

Két karomban gyermek vagy te,

hallgatlak.

Két karoddal átölelsz te,

ha félek.

Két karommal átölellek

s nem félek.

Két karodban nem ijeszt majd

a halál nagy

csöndje sem.

Két karodban a halálon,

mint egy álmon

átesem.

Rónay György: Lábadozás

Elmerevedtek az ízületek.

Berozsdásodtak a forgók.

Elpetyhüdtek az izmok.

Fájnak az inak, sajognak a csontok.

– Mégis,

kelj föl, és próbálj járni.

Mindig egy lépéssel előbbre.

Mindig egy lépéssel közelebb hozzám.

Ha szédülsz is,

ne félj:

én itt vagyok.

Mindig

megkapaszkodhatsz bennem.

Rónay György: Kettős arckép

1.

Ez az elkoptatott szív.

Ez a rongyolt tüdő.

Ezek a szétszaggatott idegek.

A szem a semmiségbe réved.

A száj keserűen lebiggyed.

Egy ember,

akin már nem segíthet senki.

Csupán egy asszony,

aki mégis, minden áldott reggel

biztatva rámosolyog.

2.

Ezek az átvirrasztott éjszakák.

Ez a fülelő lapulás a rettegésben,

hogy lélegzik e még.

A kialvatlanság, a soha nem

csillapuló szorongás.

Egy asszony,

akin már nem segíthet semmi.

Csupán a szüntelen kikényszerített

csöndes erő, hogy minden áldott reggel

biztatva rámosolyogjak.

Illyés Gyula: Sebesültek

Szomorú voltál. Én sem épp vidám,

csak egy csöppel kevésbé szomorú;

csak annyival, hogy – férfimód hiú –

földeritselek. Rögtön azután

átröppent – szinte rólad – énreám

az a „minden hiába” ősi bú.

S akkor te lettél több akaratú!

S végül is eltelt – jól – a délután.

Most este van. Elment a nap. S az élet!

Hallom a kertből már derüs beszéded.

Én meg szeretném megköszönni néked,

mi lett szivünkből! Homokóra! Mérleg.

Két-vödrü kút! Két sebesült, akik

egymást fölváltva viszik a – sírig!

Parancs János: A szegénységről

sokáig fösvénykedtem

mint a hörcsög

éléskamráimba hordtam

az éltető magvakat

mindig a télre

mindig a hét szűk esztendőre

ma már tudom

a tartalék

romlékonyabb mint a gomba

a fölösleg kártékonyabb

mint a jégeső a sáskajárás

csak aki mindenét szétosztja

kegyelmet csak az remélhet

Berda József: Ápolónő

Gyarló vagy s mégis szeplőtelen a te

szemérmes hivatásodban. Szennyt és

váladékot takarítsz utánam s a többi

tehetetlen beteg után s mindezt oly

emelkedett alázattal míveled, hogy még

a bamba közömböst is ámulatba ejti.

Oly ritka tünemény vagy, hogy csak lehajtott

fővel köszönthetlek téged, ki jóval és

gonosszal szemben egyaránt a hősi emberség

ragyogó példája vagy. Ha van igazi

áldozatosság: téged illet annak legdicsfényesebb

koszorúja, – boldog mániákusa te az önemésztő,

soha ki nem merülő sugaras szeretetnek, melynek

gazdag jegyese vagy te a halandók között.

Rákos Sándor: Kenyér

Vallass meg, élő istenem,

törd meg csontjaim büszke élét;

vallass meg, hogy idegeim

a tiprottak életét éljék!

Vallass meg, kemény akarat,

törj össze, hogy igaz lehessek,

hogy útjait söpörjem én

a mezítlábas szeretetnek!

Vallass meg, őrölj finom lisztté,

testemet testeddel cseréld föl,

hogy lehessek meleg karéj

mindnyájunk kenyeréből!

Csorba Győző: Élve már

Nagy világringyóvá

minden-szeretővé

folyton-simulóvá

váltig-feküvővé

bőr-csont ketrecemben

csak ott ne bezárva

ne sír zúzzon engem

széjjel valahára

élve már oszoljak

élve már közössé

étkül akaróknak

étkükül kezessé

hisz én is örökre

maradni szeretnék

nem tűnni a ködbe

volt-nincs futi-vendég

s az tart ha fölesznek

elveszve virágzom

tápul ha keresnek

az tart e világon.

Toldalagi Pál: A legjobbnak találom

Nemcsak a mában, az emberiségnek

egész történetében élek én,

az évezredes sírkamrák, a tárgyak,

az összeragasztott sok ős-edény,

az énekek éneke és a baljós

Kréta-szigeti labirintusok,

a szelíd Jézus, a példabeszédek,

a véres csaták és amit tudok

királyi hitszegésről, szeretőkről,

törvénykönyvekről, úgy vesznek körül,

hogy legjobbnak találom, ha az ember

az embertársain megkönyörül,

úgy veszi őket, ahogy összeálltak,

az egyik félig ember, félig állat,

a másik szent, aki másoknak adja

magát, magától mindent megtagadva.

Rab Zsuzsa: Csavargóének

Csak az, aki

senkié sem,

az hihet még a

mesében,

az hihet még a

csodában,

mindhalálig-

virulásban,

az, akit

seholse várnak,

annak mindig

ajtót tárnak,

aki üres már

egészen,

az hihet még

a mesében,

mehet fényben,

lángzó szélben,

didereghet

napsütésben

az, aki

már senkié sem.

Annak könnyű

lépte alatt

minden ösvény

összeszalad,

minden ösvény

szerteszalad,

szélnek háttal

erre indul,

megy egy kicsit,

arra fordul

az, akit

seholse várnak.

Annak

mindig ajtót tárnak.

Lépdel

könnyű szédülettel.

Bámulnak rá

rémülettel

lehorgonyzott,

földbe ásott

házak,

vasketrec-lakások,

ólom-arcra

húzott zsákok,

ólmelegű

szuszogások.

Aki üres már

egészen,

az hihet még

a mesében,

indulásban,

érkezésben.

Csak az, aki

senkié sem.

Váci Mihály: Szelíden, mint a szél

Szőkén, szelíden, mint a szél,

feltámadtam a világ ellen,

dúdolva szálltam, ténferegtem,

nem álltam meg – nem is siettem,

port rúgtam, ragyogtam a mennyben,

cirogatott minden levél.

Szőkén, szelíden, mint a szél,

minden levéllel paroláztam;

utamba álltak annyi százan

fák, erdők, velük nem vitáztam:

– fölényesen, legyintve szálltam,

ágaik közt, szép suhanásban,

merre idő vonzott s a tér.

Szőkén, szelíden, mint a szél,

nem erőszak, s akarat által,

ó, szinte mozdulatlan szárnnyal

áradtam a világon által,

ahogy a sas körözve szárnyal:

fény, magasság sodort magával,

szinte elébem jött a cél.

Szőkén, szelíden, mint a szél,

a dolgok nyáját terelgettem,

erdőt, mezőt is siettettem,

s a tüzet – égjen hevesebben,

ostort ráztam a vetésekben:

– így fordult minden vélem szemben,

a fű, levél, kalász is engem

tagad, belémköt, hogyha lebben,

a létet magam ellen szítom én.

Szőkén, szelíden, mint a szél;

nem lehetett sebezni engem:

ki bántott – azt vállon öleltem,

értve-szánva úgy megszerettem,

hogy állt ott megszégyenítetten

és szálltam én sebezhetetlen:

– fényt tükrözök csak, sár nem ér.

Szőkén, szelíden, mint a szél,

jöttömben csendes diadal van,

sebet hűsít fényes nyugalmam,

– golyó, szurony, kín sűrű rajban

süvített át, s nem fogott rajtam,

s mibe naponkint belehaltam,

attól leszek pusztíthatatlan,

s szelíden győzök, mint a szél.

Juhász Gyula: Imádság a gyűlölködőkért

Én Jézusom, te nem gyűlölted őket,

A gyűlölőket és a köpködőket.

Szeretted ezt a szomorú világot

S az embert, ezt a nyomorú virágot.

Te tudtad, hogy mily nagy kereszt az élet,

És hogy fölöttünk csak az Úr ítélhet.

Szelíd szived volt, ó, pedig hatalmad

Nagyobb volt, mint mit földi bírtok adhat.

A megbocsájtást gyakoroltad egyre,

Míg égbe szállni fölmentél a hegyre.

Ma is elégszer hallod a magasban

A gyűlölet hangját, amely égbe harsán.

A gyilkos ember hangját, aki részeg,

S a szeretet szavát feszítené meg.

Én Jézusom, most is csak szánd meg őket,

A gyűlölőket és a köpködőket.

Most is bocsáss meg nékik, mert lehet,

Hogy nem tudják tán, mit cselekszenek.

Garai Gábor: Példázat a szeretetről

I. m. Bertolt Brecht

A szeretetet szét kell osztani

az emberek között – hogy el ne fogyjon.

Azért teszel félre egy maroknyi kovászt,

hogy kenyeret kelessz és süss belőle,

s azzal egész háznéped jóllakassad.

Ha nem őrzöl meg egy kevés kovászt

utoljára dagasztott kenyeredből,

tékozlásod bélyeget éget

homlokodra, és sorra elhagynak híveid.

Utolsó falas kenyered akár

tűzbe is vetheted; ha kovász

ég el, éhenvész házőrző kutyád is.

Ha nem adsz – vagy ha nem kérsz cserébe

kovászodért – kovászt, s a szomszédod is így tesz,

egész országok elnéptelenednek.

(Persze, a kovász se mindent keleszt meg,

ha sárba gyúrod, abból nem kenyér lesz:

nem osztja szét s nem őrzi meg magát.)

A szeretetet szét kell osztani,

mert természete szerint oszthatatlan;

mikor már másnak nem jut,

magadnak sem marad belőle.

Sárközi György: A szeretet himnusza

Testvérem,

Ki az északi sark fényes üveghegyei között botorkálsz

S kancsal szemekkel meredsz az ég befagyott tavára,

S te másik,

Sötét, elepedt utasa a szörnyüszelű, szikkadt Szaharának,

Ki nyelvet lógatva vágtatsz nyakigláb, görbe tevéden,

S te szintén,

Rézbőrű, morcos, százszor megrugdosott fia Amerikának,

Ki egetfúró sziklák zord ketrecében dühöt üvöltesz,

S te is, ki

Ópiumos, álmos, langyos hazádban tipegsz ingó léptekkel

S álmaidat kegyetlen a lomha, sárga vizekbe fojtod,

S ti, mind, mind,

Testvéreim, milliók, elhullott magvai egyazon kalásznak,

Élők és élni fogók és mind, mind halni fogók: szeressétek egymást!

Nézzétek:

Fény villan az égen és azt lobogja: szeressétek egymást!

S a föld szíve visszadobog remegve: szeressétek egymást!

Halljátok:

Az óceánok fölzúgnak, így zúgnak: szeressétek egymást!

A hegyek közt mennykövek dübörögnek: szeressétek egymást!

Hirtelen,

Mint gyors villámok cikáznak el az ezerévek felettünk,

A harmadik párka szapora ollója iramodva csattog –

Testvérek!

Sötét gyűlölet ne sarazza a drága pillanatot,

Míg mocsoktalan ajkunk egymáshoz érhet.

Ha majdan

Elhajított hólabdaként száguld a kihült föld

Zimankós napja körül s szerte bolygók dideregnek,

Egy árva

Fénysugara még akkor is tűzhessen a sötétült ürbe

Az egykori, világot csóvázó, szerelmes szeretetnek!

Imádkozom: legyek vidám

Sárközi György: Homlokomon fehér csillag

Tüskebokrokból csillagképek ága-bogává fényesültem,

Minden szenvedés arra volt jó, hogy önmagamból fölrepítsen.

Minden keserű szerelem alján lelkem parittyák feszítették,

Minden sírból föltámasztották hős vágyak tárt testem keresztjét.

Dicsőségesen, ágasbogasan, ezrek szivét körülindázva,

Haló napoknak avarából vergődök a halhatatlanságba!

Bennem bukó világok könnye szökken szakállas zuhataggá,

Bennem a jövendő kósza fénye tisztul kifeslő, ifjú nappá.

Minden kígyói fájdalomból sasok szárnya emelt föl engem,

Minden szenvedés arra volt jó, hogy alvó lelkem földerengjen.

Homlokomon fehér csillagok s borzongó dalok hajnalodnak

S a kivirágzó tüskebokrok léptem előtt földig hajolnak.

Tóth Árpád: Isten oltó-kése

Pénzt, egészséget és sikert

Másoknak, Uram, többet adtál,

Nem kezdek érte mégse pert,

És nem mondom, hogy adósom maradtál.

Nem én vagyok az első mostohád;

Bordáim közt próbáid éles kését

Megáldom, s mosolygom az ostobák

Dühödt jaját és hiú mellverését.

Tudom és érzem, hogy szeretsz:

Próbáid áldott oltó-kése bennem

Téged szolgál, mert míg szívembe metsz,

Új szépséget teremni sebez engem.

Összeszorítom ajkam, ha nehéz

A kín, mert tudom, tied az én harcom,

És győztes távolokba néz

Könnyekkel szépült, orcád-fényü arcom.

Rónay György: Feketerigó

Odafenn a fenyőfa hegyén,

mindig a legtetején

fütyül a feketerigó,

fütyüli, hogy élni jó.

Már szinte az alkonyi égen,

fekete pont a bársony kékben:

mintha egy kotta fekete feje

hirtelen énekelni kezdene.

Vagy mintha a Tavasz keze írna

víg verset az égi papírra;

tintája az öröm, a remény:

mint gyöngy remeg a tolla hegyén.

Azután nem bírja tovább

a tulajdon gondolatát:

kis szíve boldog bódulatát,

s azt, hogy oly gyönyörű a világ:

Lecsöppen a csepp örömében,

s most ott ül a fenyőfa hegyén fenn,

mindig, mindig a legtetejében:

csepp öröm a világ tengerében,

amitől az egész Föld fényes,

amitől a világ színe szép lesz,

s az áttetsző alkonyi oldott

kékben a világ szíve boldog.

És habkönnyű lesz, aki hallja.

Visszhangzanak a szívek a dalra.

Hallod-e: tíz, húsz, száz, millió, millió!

Taníts meg örülni, feketerigó!

Áprily Lajos: Imádkozom: legyek vidám

Én Istenem, legyek vidám,

hogy házamat vidítni tudjam.

Mosolyogjak, ha bántanak

és senkire se haragudjam.

Arcom ne lássa senkisem

bánkódni gondon és hiányon.

Legyen szelíd vasárnapom,

ha mosolyog a kisleányom.

Én Istenem, legyek vidám,

ma minden gondot tűzre vessek.

Nyujtsam ki kincstelen kezem

s szegényen is nagyon szeressek.

Tudom, sokat bűvölt a gyász,

a hollós téli bút daloltam.

A bátrakkal hadd mondom el:

panaszkodtam, mert balga voltam.

Én Istenem, legyek vidám,

ujjongjon újra puszta lelkem,

mint rég, mikor falum felett

az első forrásvízre leltem.

Ködökbe csillanó sugár,

víg fecskeszó bolond viharban,

tudatlan gyermekhang legyek

a jajgató világzavarban.

Pilinszky János: Címerem

A kegyelem és öröm együtt ért

azzal, amit nyomoruságnak

neveznek általában.

Szög és olaj lehetne címerem,

mit írhatnék azonban szövegéül?

Talán azt, hogy mindent megértek,

felhők futását és disznók fejét

rálapúlva a préskemény palánkra.

De ez is mit jelent?

Nekünk magunknak muszáj végül is

a présbe kényszerűlnünk. Befejeznünk

a mondatot.

Tamás Menyhért: Mondd

Mondd

mondd mivé lesz a visszamaradt nappal

mondd mivé lesz

mivé lesz ha az ég megmentéséről már a fák is lemondtak

és mi végre érkezik újra a reggel ha győzelemre semmi esélye

mi végre érkezik

mi végre

Falu Tamás: Holnap

De jó, hogy nem tudhatunk semmit,

S előttünk minden mély titok,

Nem tudhatjuk a bimbóról sem,

Lehullni, avagy nyílni fog.

Ma tele vagyok búbánattal,

Pedig fönn kék mennybolt ragyog,

Milyen szomorú lehet Isten,

Aki tudja a holnapot.

Parancs János: Apokaliptikus délután

Akkor már nincs segítség,

amikor hólyagos a föld,

feketén bólogatnak a fák és

kóróvá szikkadtan lehanyatlanak

a kövér hajtások, a tarka virágok,

amikor csontok buknak ki a földből,

s nyüzsög, pezseg a férgek népe,

amikor ilyen békés nyári alkonyat van,

ami valójában csak könnyű fátyol:

az iszonyat arcát alighogy eltakarja.

Nemes Nagy Ágnes: Hasonlat

Aki evezett kezdődő viharban,

képtelenül feszítve kvadricepszét

a lábtámasz szikláját tolva el,

s akinek akkor súlytalan maradt

váratlanul a jobbkeze, mivel

repedt nyélről a lapát hátracsuklott,

és aki akkor megbiccent egész

testében –

az tudja, amit én.

Károlyi Amy: Anti-mennyország

I

Dühödt, izzadt és acsarkodó

nem a bibliai halász

ebből az izzadtságból hiányzik a só

ez nem az ostyaszáraz szegénység

a fogyó gyertyák sápadt viasza

toporzékolhatnak napestig

nem jön értük az isten mosolya

bugyborékoló kandi szemmel

pusztulnak el a légyfogó enyvén

szemük nyolcszögűre tárva

a jólét szemérmetlen dombján

Az ő szemükben nincs angyalsereg

nincs Isten, Jézus, fényes kegyelem

s egy napon – egeret egérfogó –

becsípi őket a verem.

Az örökkévaló

a fénybe-öltözött

a fénnyé változó helyett

megismerik az örökké tartó enyvet

a tubusból nyomott nemlétet

az anti-mennyet

II

A leendő halott telefonál

beszámol növekvő vízfejéről

X doktor s X doktornő mit ígér

„kutya baja, el is felejti jövő nyárra,

télen úszni fog és siel majd kánikulában”

oly gyanútlan egy leendő halott.

Felkeres, igen (nem furgonnal) de tizenegyes busszal,

csak előbb fodrászhoz megy

s ruhát próbál

s kucsmát csináltat tenyésztett rókamálból

s koncertre is megy szerda délután

mert C-bérletén Heifetz muzsikál

s ha X nem segít új orvost talál

kivizsgáltatja magát itt meg ott

A BÚCSÜZÓ TEST FORDULNA ISTENÉHEZ

MEGPIHENNE EGY JÁCINT-KEBELEN

de nem és nem, kalap kerül rá és kucsma

behajt rajt minden életet

egy fél font húsig ádáz uzsorása.

III

Lebeg a megnyílt föld felett

csipkés karingben lebeg a pap

örök békét könyörög a holtra

Harminc év az örökkévalóság

és újra harminc, ha nyílik a buksza

s ha nem? hát költözik örök honából a holt

elkeverednek a kényes koponyák

vastag nyakcsigolyákkal; ki kérdi

nők vagy férfiak gurulnak egymásra

végső mezítelenségben?

Minő demokrácia, minő intimitás!

Kitelepítik a hosszú lábszárakat,

porcellán-medencecsont

a zsöllye első sorából

egy tanyára kerül az ingyen-temetettel

kakasülőn feküdt eddig az istenadta

most aztán keverednek az osztályok

egymással és a kerepesi földdel,

összekerülnek régi szeretők,

hites feleség a más urával,

miniszterek és pince-lakók

CSONTOK SZABADSÁGA

CSONTOK EGYENLŐSÉGE

CSONTOK TESTVÉRISÉGE

tömegsír

IV

Tépjétek le a drapériákat

neki kalapáccsal a hamis gyertyafénynek

pusztuljanak a papírcsipkék

a lakkos katafalkok

égesse tűz a fonnyadt helyiséget

maradjon meztelen a holt

pusztulással szemben pusztulás

fenyő-deszkára tegyetek tiszta gyolcsot

hangozzanak fel a szentelt igék

Kassák Lajos: A magam kenyerén

Sokat kellene beszélnem

hogy megértsenek

s én mind hosszabban hallgatok.

Magamra zárom az ajtót

szemeim

a semmi

fekete szőttesét

bámulják.

Felhasított mellemből

csöpög a vér.

A vér

mellyel az emberek tévelygését

állatok riadalmait

tárgyak néma mozdulatlanságát

akartam megváltani.

Mikor érek az út végére

ahol talán

játékos mosollyal

tányér meleg levessel

várakozik rám valaki.

Ne csüggedj szívem

ne hagyj el értelem.

Kalász Márton: Zsoltártöredékek

*

Uram nagyon figyelmes –

borújában a napóra se jár.

Érett, keserű mag szívemben,

kiköpjem, arra vár.

S bennem reked gyümölcse,

lénye-való. Lágy-e, nem is tudom –

mert csak a teljes kiforgását érzem.

Rész nincs hatalmamon.

*

Paul Celan emlékének

Mintha úsznék; Uram, te roppant

hangtömeged feszíteném –

bálna lettem! Sok-sok halott nagy

planktonja törekszik felém.

Fogazatom szűr, még világlik –

tehetetlen táplálkozom.

Híg víz, hátamból képedbe lökődik

megítélt, elvetélt sokadalom.

Radnóti Miklós: Nem tudhatom …

Nem tudhatom, hogy másnak e tájék mit jelent,

nekem szülőhazám itt e lángoktól ölelt

kis ország, messzeringó gyerekkorom világa.

Belőle nőttem én, mint fatörzsből gyönge ága

s remélem, testem is majd e földbe süpped el.

Itthon vagyok. S ha néha lábamhoz térdepel

egy-egy bokor, nevét is, virágát is tudom,

tudom, hogy merre mennek, kik mennek az uton,

s tudom, hogy mit jelenthet egy nyári alkonyon

a házfalakról csorgó, vöröslő fájdalom.

Ki gépen száll fölébe, annak térkép e táj,

s nem tudja, hol lakott itt Vörösmarty Mihály;

annak mit rejt e térkép? gyárat s vad laktanyát,

de nékem szöcskét, ökröt, tornyot, szelíd tanyát;

az gyárat lát a látcsőn és szántóföldeket,

míg én a dolgozót is, ki dolgáért remeg,

erdőt, füttyös gyümölcsöst, szöllőt és sírokat,

a sírok közt anyókát, ki halkan sírogat,

s mi föntről pusztítandó vasút, vagy gyárüzem,

az bakterház s a bakter előtte áll s üzen,

piros zászló kezében, körötte sok gyerek,

s a gyárak udvarában komondor hempereg;

és ott a park, a régi szerelmek lábnyoma,

a csókok íze számban hol méz, hol áfonya,

s az iskolába menvén, a járda peremén,

hogy ne feleljek aznap, egy kőre léptem én,

ím itt e kő, de föntről e kő se látható,

nincs műszer, mellyel mindez jól megmutatható.

Hisz bűnösök vagyunk mi, akár a többi nép,

s tudjuk miben vétkeztünk, mikor, hol és mikép,

de élnek dolgozók itt, költők is bűntelen,

és csecsszopók, akikben megnő az értelem,

világít bennük, őrzik, sötét pincékbe bújva,

míg jelt nem ír hazánkra újból a béke ujja,

s fojtott szavunkra majdan friss szóval ők felelnek.

Nagy szárnyadat borítsd ránk virrasztó éji felleg.

Illyés Gyula: Doleo, ergo sum

Minden tagom fáj, mindet érzem; fájok: vagyok!

Gyűlölöm és nevetem ezt az állapotot.

Nevetem, hogy mint házigazda, a testi kin

mutatja be vendégeimként a szerveim.

Istennyilák futnak a csonton, idegemen.

Hunyt szemmel rögzitem, hol éget. Ismerkedem.

Ahány kin, annyi kézszoritás; fölszisszenek,

fintorgok, aztán: önmagammal kezelhetek!

Mit tudtam én, garat, tüdőcsúcs, máj merre van

s hogy ami hátul úgy dörömböl, a nyúltagyam.

Tudok már mindenről, mi bennem szúr, mar, kopog.

A kin, mint lámpák sora gyúl ki. Fájok: vagyok!

Álomvilágban él, kinek csak öröme van.

Rosszul érzem, de legalább én érzem magam!

S ez nagy tanács és nagy tanulság. Ki tudta, mi

világ és élet? Ők csak, ők, a „betegei”!

Kik tudták a valót e földön és föld fölött,

az igazságot? A szegények, a szenvedők.

Kik tudták a jövőt? Az ilyen érzékenyek,

Így lehettek a gyógyítók is a – betegek!

Szent a tanács, mit ma s örökre adni tudok:

népek vezetői, legyetek izzó idegducok!

Berda József: Irgalmas szegénység

Mint kopott hajlékod kopott szalmazsákját,

úgy szokod meg napról napra megvert

életed sok apró-cseprő baját te is.

Áldott szegénység ez! Kit megölelt egyszer,

nem szabadul többé hűséges karjaiból,

s csak az Isten lesz irgalmasabb hozzá,

ha lecsukja szebb tájakra szomjas csillogó

szemét…

Áprily Lajos: Karácsony-est

Angyal zenéje, gyertyafény –

kincses kezem hogy lett szegény?

Nem adhattam ma semmi mást,

csak jó, meleg simogatást.

Mi győzött érdességemen?

Mitől csókolhat úgy kezem?

Simogatást mitől tanult?

Erembe Krisztus vére hullt?

Szemembe Krisztus-könny szökött? –

kinyúló kézzel kérdezem.

Áldott vagy a kezek között,

karácsonyi koldus-kezem.

Mezei András: Második fohász

A fájdalom, mi bennem él,

egy más földrész hatalma,

Így élek kegyességedért,

figyelek szép szavadra.

Te is segíts, hogy úgy legyen:

házam legyen hazámban,

hol mindörökké, hol ámen …

Nyugalmam „jó Budában”.

Itt harminchatszor ért a tél –

Itt legyek boldog immár.

Legyen még harminchat nyaram,

békesség lábaidnál.

Rónay György: Kút

Sokáig éltem

gyalázatos magányban.

Kevélységem odalett éveimmel.

Megszégyenültem. Megaláztattam. Megtörettem.

Nyitott vagyok,

mint pohár, melyből mindenki ihat, ha szomjas.

Mint kút, amiből mindenki meríthet.

Amit mindenki beszennyezhet, meggyalázhat.

Kérlek, ti is

irgalmazzatok magatoknak.

Weöres Sándor: Zsoltár

Kínok árnyékaiból,

kínok árnyékaiból

szólok hozzád Istenem.

Kín mar, sujt, temet,

józan eszemet

vak veszélyben,

láncos mélyben

ne hagyd elveszitenem.

Senki sem tör káromra,

senki sem tör káromra,

bensőm fordul ellenem.

Örök vihar ront,

nincs egy biztos pont

se mögöttem,

se fölöttem,

dög pusztít a lelkemen.

Törd meg kevélységemet,

törd meg kevélységemet,

mély megbánást adj nekem.

Nyársat nyeltem én,

derekam kemény:

mért nem szabad

súlyod alatt

meghajolnom, Istenem?

Száraz zokogás tipor,

száraz zokogás tipor

és a szemem könnytelen.

Utam hajlatán

ördög les reám,

vár nehezen:

a két kezem

tőrrel indul ellenem.

Legyen meg akaratod,

legyen meg akaratod,

ha vesznem kell, jól legyen:

tán kárhozásom

áldás lesz máson –

de ha énrám

kincset biztál,

ments meg immár, Istenem.

Babits Mihály: Balázsolás

Szépen könyörgök, segíts rajtam, Szent Balázs!

Gyermekkoromban két fehér

gyertyát tettek keresztbe gyenge nyakamon

s úgy néztem a gyertyák közül,

mint két ág közt kinéző ijedt őzike.

Tél közepén, Balázs-napon

szemem pislogva csüggött az öreg papon,

aki hozzád imádkozott

fölém hajolva, ahogy ott térdeltem az

oltár előtt, kegyes szokás

szerint, s diákul dünnyögve, amit sem én,

s ő se jól értett. De azért

te meghallgattad és megóvtad gyermeki

életem a fojtogató

torokgyíktól s a veszedelmes mandulák

lobjaitól, hogy fölnövén

félszáz évet megérjek, háladatlanul,

nem is gondolva tereád.

Óh ne bánd csúf gondatlanságom, védj ma is,

segíts, Sebasta püspöke!

Lásd, így élünk mi, gyermek módra, balgatag,

hátra se nézünk, elfutunk

a zajló úton, eleresztve kezetek,

magasabb szellemek – de ti

csak mosolyogtok, okos felnőttek gyanánt.

Nem sért ha semmibe veszünk

s aztán a bajban újra visszaszaladunk

hozzátok, mint hozzád ma én

reszkető szívvel… Mosolyogj rajtam, Balázs!

ki mint a szepegő kamasz,

térdeplek itt együgyű oltárod kövén –

mosolyogj rajtam, csak segíts!

Mert orv betegség öldös íme engemet

és fojtogatja torkomat,

gégém szűkül, levegőm egyre fogy, tüdőm

zihál, s mint aki hegyre hág,

mind nehezebben kúszva, vagy terhet cipel,

kifulva, akként élek én

örökös lihegésben. S már az orvosok

kése fenyeget, rossz nyakam

fölvágni, melyet hajdan oly megadón

hajtottam gyertyáid közé,

mintha sejtettem volna már … Segíts, Balázs!

Hisz a te szent gégédet is

kések nyiszálták, mikor a gonosz pogány

kivégzett: tudhatod, mi az!

Te ismered a penge élét, vér ízét,

a megfeszített perceket,

a szakadt légcső görcseit, s a fulladás

csatáját és rémületét.

Segíts! Te már mindent tudsz, túl vagy mindenen,

okos felnőtt! Te jól tudod,

mennyi kínt bír el az ember, mennyit nem sokall

még az Isten jósága sem,

s mit ér az élet… S talán azt is, hogy nem is

olyan nagy dolog a halál.

Berda József: Utószó egy műtéthez

Mikor a sötétbeborult világ

elaléltan fetreng önmaga gyilkos

tőreitől; te áradó fényben gyógyító

sebet vágtál esendő testemen s mindezt

oly néma alázattal mívelted e lélekölő

korban, hogy felderengtem a fájdalomban is:

íme, mily tiszta ember végzi hivatását itt a

műtőasztalon, a Szellem bölcs műhelyében,

melyet szegény a szó dicsérni, – csak hömpölygő

áradását érzed a lélek kimondhatatlan mélyén!

… Ó, barátom, hidd el, ez az igazabb hősiesség;

az, amely menti, mit menteni méltó! Ez a tisztes

emberi forrongás csupán! Ahogy a nemesebb

gyümölcsfát ápolja a gazda, úgy bántál

te is betegeddel, ki gyarló örömök boldog

énekesének vallja magát. –

Ó, élni! élni! tisztán élni, csak azért,

mi örökebb! Ezt láttam és éreztem én, mikor

a kezed láttam, a csillogó, gyógyító késsel,

melyet Isten keze vezetett egyedül s melyért

egy méltó jutalom van csak: a kicsorduló

szeretet, mely áldja hivatásod, – a többi

már hiú erőlködés, mit eltemet

a süket sötétség.

Berde Mária: Irgalom

Ki soká nem borul emberi vállra,

Ahhoz a fák egyszer közelhajolnak.

Ki soká nem figyel emberi szájra,

Ahhoz egyszer a falevelek szólnak.

Ki soká nem örvend az emberekkel,

Egyszer a kertben, harmatkora reggel

Megérti, mit csíznek a csíz üzenget,

S mit a szél ujja a fákon kipenget.

Ki soká nem olvas emberi könyvet,

Az megtanulja, mit a felhők írnak.

Ki soká nem lát egy emberi könnyet,

Azért az esők patakokat sírnak.

Ki földi csókot immár sose kóstol,

Arra az ég lehajlik csillagostól,

S megérzi egyszer, hogy az Isten szája

Csókol a napban is reája.

Rákos Sándor: Továbbélés

kés-él-percről kés-él-percre lépek

a továbbélés sziklaperemén

boldogtalanságom alkatrészeiből

rakom össze boldogságomat

Kányádi Sándor: Egyszer majd szép lesz minden

Egyszer majd szép lesz minden,

a telet s az őszi

félelmet, hidd el,

szerelmünk levetkőzi.

Ügy állunk majd a fényben,

mint a virágzó ágak,

büszkén viseljük szégyen

nélküli koronánkat.

Sötétben sem kell félnünk,

útjaink beragyogja

hajdani szenvedésünk

virrasztó teleholdja.

Juhász Ferenc: Babonák napja, csütörtök: amikor a legnehezebb

A harmadik napon a legnehezebb, a harmadikon.

Ácsorgók mélázva e kő-villany-szigeten:

az Oktogonon.

Csütörtök este van.

Nem átkozom magam.

Nem siratom.

Kék, sárga, zöld, piros eső zuhog.

Lábamnál olaj-szivárvány-patakok

és föltorlódott esőhólyagok.

Mint mozgékony-bőrű kaméleonok

agyag-csipkekorsó szeme forog

a nyüzsgő buborék-állatok

vízhártya-szeme.

Csillámbársony-bőrük gyűrődik, mozog,

színét cseréli szín után.

Egymáson másznak a piros-taréjú eső-gyíkok.

Ez a tér a virágzó kő-magány

Galapagos-szigete.

Magam vagyok.

A tér, mint kivilágított óriáskerék forog,

hajói: taxik, autóbuszok, villamosok,

ablakai: a kirakatok,

ringyói: a födetlen ivarszervű gladióluszok.

Kék, sárga, zöld, piros eső zuhog.

Kiáltoznak az újságárusok.

Hallgatnak a virágárusok.

Fák, tetők, kémények fölé fémvázak emelik

a csönd állatfényvirágait,

az éj pillanat-lényeit,

elektromosság-szörnyeit.

Szívem az égre feszítve látja sorsát:

mint óriás szines agyvelő,

villany-térkép vibrál fölöttem:

Magyarország.

A fénypont-falvak, városok,

mint agysejtek, velő-dúcok,

a villanyfolyók: a kék erek,

tekervényei fénylenek.

Jaj, emberek!

A harmadik napon a legnehezebb, a harmadikon.

Nem átkozom magam.

Nem siratom.

S itt is, ott is az esőben kivirágzik

a tető, a fal, az ég:

fénypókhálóban fénypókocska,

s fény-sejttódulással mozogva

a hirdetések mimóza-levele

nyílik, elfordúl, összehúzódik,

mint mélytengeri rózsa-állat feje,

ha ringatózik,

tapogatózik.

Segíts meg, emberiség!

S az eső kristály-páfrányai alatt,

mint celofán-ősállatok,

nylon-köpenyek, gumikabátok,

átlátszó műanyag-zsákok

zizegnek, zörögnek, izzanak.

Gyíkbőrbe bújt asszonyok,

kígyóbőrbe bújt férfiak.

És éhesek.

És szomjasak.

Kék, zöld, sárga, piros arccal

tolonganak.

Ki tudja, hogy itt vacogva állok?

Kinek vegyek most virágot?

Hol vannak a jóbarátok?

Ki hallja meg, ha kiáltok?

Nézem az esőt

téged keresve.

Hívlak kékülő szavakkal.

És piros, sárga, zöld

fényvonalakkal

óriás söröskorsót

rajzol az esőbe az este.

Megszületik az elmúlásba esve.

Aranykorsóban aranysör pezseg,

aranykorsó okád villanyfürtöket.

Csurog a nyálkás kövezetre

a foszforhab, villanyfoszfor.

Hová megyek?

Mit énekelek?

„Ments meg uram engem a gonosztól!”

A harmadik napon a legnehezebb, a harmadikon.

El kéne szaladni.

Itt kéne maradni.

Őgyelgek a villanysörhabon.

Bár ordítoznék, mint a gyerek, aki valamit szeretne,

ordítoznék, de mindenki kinevetne.

És fölmásznék rád villany-érháló-Magyarország,

feküdnék neon-agyadon,

hogy lássák az átsugárzott bordák

között megdagadt szívemet.

Amely tied.

De nem szabad. De nem lehet.

A harmadik napon a legnehezebb, a harmadikon.

Én nem kiáltok,

nem mondok átkot,

csak állok az esős szivárvány-vadonban,

szájamból nagyanyám szava lobban:

„Ments meg uram az Egyszarvú lótól, a Négymellű madártól,

ments meg uram a Pikkelyes kostól, a Vonító virágtól,

ments meg uram az Ugató békától, a Patás angyaltól,

ments meg uram engem, ments meg a gonosztól!”

De kinek motyogok, kinek beszélek?

Kit ment meg a haláltól az ének?

Hiszen én istent nevetve megtagadtam,

tövis-ággal vertem ágyékát, s elszaladtam.

Lángomat isten-nagyra csavartam:

világ-rovarok perzselődnek benne hártyás nyálazással,

Zöld könny-sistergéssel, zöld buborékolássál.

S most befonják fejemet

a piros, kék, zöld villany-gyökerek.

Villany-ember leomló lila szakálla rámfolyik,

mint csápnyaláb-köteg fojtogat, beborít.

Csak te segíthetsz rajtam, jól tudom.

A harmadik napon a legnehezebb, a harmadikon.

Mit akarok?

Mit akartam?

Magamat szívedbe kapartam,

mint akna-tűzben a föld-anya

hasába a bozontos-arcú kis katona:

fölötte fény-halálfejek,

fém-levelek,

körötte rubint-szökőkutak, vér-legyek,

hús-cseppkő-szakadékok, lüktető-eres liánok,

szivárvány-szemhéjak, forgó szemgolyó-virágok.

Mint embrió

kuporgok összecsavartan

lüktető, véres dzsungeledben:

ringatnak a lágyan-mozgó bordák,

verdes vér-zuhatagod sistergése,

a belek zsíros, fodros remegése,

hallgatom, hogy dolgozik, forr

a máj, a vese, a tüdő, a foszfor,

nyitott szemem látja belső éjedet,

s érzi átderengő testedet

tapogató-csáp-szemem.

Világűröm vagy, s mélytengerem.

Magam vagyok.

Veled vagyok.

Kék, sárga, zöld, piros eső zuhog.

Kiforognak a mélyből a fény-állatok.

S a villany-medúza-Magyarország,

a tenger agya libeg fölöttem,

s úszik a világűr-medúza: a földgolyó

a tejút-öbölben.

Én elhiszem

hogy puha álcádat leveted,

megépűl hited,

s arany-mozaik szárnyaid kibontod,

kigöngyölöd a nyálas, puha ragacsból,

kitinszerkezete megszikkadt, megszilárdúl,

hártyája megszárad, kifeszűl,

hogy kilüktetsz a kékeres lucsokból,

s az idő méhe csöndesen bezárúl.

Mert tudom, hogy a sorsom a te sorsod.

Itt állok egyedűl.

Ázott fejemet lehajtom.

A harmadik napon a legnehezebb, a harmadikon.

Csütörtök este van.

Nem átkozom magam.

Nem siratom.

S elindulok hazafelé, ázottan, életre-szántan,

a kék, zöld, piros esőben, a szocializmus korszakában.

Vihar Béla: Egy eretnek esti éneke

Jézus király,

ki megvádoltatál,

s osztályrészedül kereszthalál

kínja jutott,

ó, adsz-e majd erőt,

ha ott állok vádlóim előtt…

Segíts, segíts,

önmagam ellen is:

Te ints nemet,

ha már-már elhiszem,

mert együgyű, mert balga a szívem,

a kígyóvérbe mártott szavaik

elveszejtő zordon rágalmait.

Szólj rá a vasra,

ne fájjon sebemnek;

s fogd meg a karom,

ha a szürke szemeknek

iszonyata körülvesz és a hazugság

gyertyalángja pörköli agyam.

Parancsolj a húsnak,

hogy ne féljen,

s Te világolj

csillagként a sötétben,

ha fulladozva ellankad szavam.

Atyám, atyám, ki vagy a mennyekben,

ó, könyörülj, ne próbálj meg engem,

ne mérd meg az erőm, igazam.

S ha mégis a mélységbe kell mennem,

óvd meg éretted való szerelmem –

ismételvén kínod, ámen, ámen.

Csoóri Sándor: Hajnali elbeszélés

Világosodik, vörös csíkokkal.

Ez az éjszakám megint az ördögé volt.

Nagy árkot ástam, bokáig vízben.

Sárga agyagfalából

megpenészedett ruhadarabok lógtak ki rendezetlen:

ingujj és kabát

s egy halott félrecsúszott, karimás kalapja.

Nem, ez nem álom – dobogta vakszemem fölött az ér:

itt történt valami, miről még

én se tudok,

valami céltalan, mámoros bűn:

embereket öltek meg cirkuszi mutatványként,

nicsak a csonka bűvészpálca s egy kimetszett szem

a szivarzsebben!

El az ásót,

a megtalált bűvészpálcát, el az árkot!

s futok: hol egy élőlény, aki segít nekem

kihantolni az elegyengetett mezőt?

Üres az országút,

a híd,

az erdőben üres hinták

lengnek a magas fákról,

az eget, fölülről, egy vasfogú fűrész darabolja,

nagy, kék mennydarabok

huppannak le a tisztásokra,

füst és láng csap föl, ahol elhevernek,

de sehol egy ember,

sehol egy nyüszítő kutya,

csak elszórt autógumik, mint leengedett, sötét medúzák –

megtorpanok: az az ország már nem is az én országom,

az erdőn túl nádas vöröslik,

mögötte végtelen víz, mennydörgő semmi.

Kassák Lajos: Innen és túl a siratófalon

Megőrült a világ

sír hogy él

sír hogy meg kell halnia.

Aki egyedül van felfalja önmagát

agyonnyomják aki a tömegbe kerül.

Mindenki megkísérli

hogy átbújjon a tű fokán

de egyik sem született tevének

és azért sír hogy él

és azért sír hogy meg kell halnia.

A gyámoltalan siránkozók könnyei

elmossák a városokat

felszaggatják a sírokat

eltörik a férfiak derekát

meddővé teszik az asszonyokat.

Könnyek könnyek

könnyvillanás

könnyhullás

könnyek végtelen panasza

könnyek kiapadhatatlan tócsái

könnyek

könnyek.

A te könnyeid

az én könnyeim

fényutakon

összefolynak.

Füst Milán: Kántorböjt

Uram, ez az éved is de furcsa!

Úgy látszik, rosszul bőjtölünk. Az évszakok

Zordak: – a nap, a hold s a Merkúriusz

Tán rosszul bolyg a híg világi űrbe’? – Kérünk,

Add meg a mi boldogságunk’ is, hogy énekünket

Szelíd ősszel, a sárga és szelíd lomb alatt,

A hűs fasorban, üres templomodból messzire hallják

A sétáló uraságok!

És áldd meg a mi idős anyánkat is! csúnya őszön

Oly bús-borús a lelkem: halálát beszéli szüntelen …

Tekintsd a jó anyót, ki türelmesen vár a padba’, –

Ájtatos szegényke! s lelke csüng a fia énekén!

Áldd meg a gyülekezet népét gabonával, forduljon a kedved,

Adj jó évszakokat s meglásd, a harangozó is

Boldogan kongatja majd a messzeségbe sovárgó,

Énekelő harangot!

És büszke lesz szegény, hogy lám Urunk hivó szavától, – mely Tiéd,

A tiszta ég alatt hogy visszhangzik a messzeség!

Vihar Béla: Profán alázat tömjénfüstben

Eritis sicut Deus, scientes bonum, malum!

Mély völgyéből a létnek esengve felkiáltunk,

tudván, hogy szenvedés van és halál van, és nincs Isten,

de nélküle oly nehéz élnünk a földön itt lenn:

így forgunk, forgunk körbe, hajnaltól éjszakáig,

sejtek közé zárattunk, s kitörni Ő hiányzik,

Ő, avagy más, mi meggyújt, világló égi Fáklya,

hűsítő ostya, balzsam a boldogtalanságra.

Ha elfutsz is előle, rejtőznél, nem menekszel,

Fiát fára szegezte, s akkor is áld, ha megver.

Ezért bár szomjunk szülte, mégis Őt valljuk, mintha

teremtő urunk lenne, bonum, malum, a Minta,

tudója jónak, rossznak, a Szent Feltételesség,

a Látszat, Örök Mintha, neve hát dícsértessék;

Eritis sicut Deus … Nem vagy egyedül mégsem

kínjaid órájában és halálod percében.

Imádkozzunk … Oremus … Kegyelmét, hogy megadja

Sebünk Megszépítője, minden keresztek atyja,

s reánk, bűnösökre terüljön védőszárnya,

saecula saeculorum, az Isten nagy magánya.

Szabó Lőrinc: Ima

Tűrhetetlen közel jön, ránk telepszik

a külvilág,

úgy hurcolom, mint fojtó, földrehúzó

ólomruhát,

úgy küzdők vele, úgy verem, cibálom,

mint egy polip

mesének hitt s ime lefejthetetlen

érc-karjait.

Régi rémálmok nem gyötörtek úgy meg,

ahogy ma már

a legjózanabb nappal gyötör, – óh nem,

nem a halál,

nem a túlvilág hozza ránk a végső

poklot, de a

magány hiánya s kint az örök ingás

kábulata.

Mert azt vesztettem, a csöndet, a belső

szabad időt,

azt, hogy órákat eltölthettem egy-egy

virág előtt.

Bűn volt a lélek ráérése? Az lett!

S mégis vigasz,

hogy a sok külső parancs csak a máé;

az örök: az!

Óh, áldott csönd, termékeny álmok, édes,

messzi magány,

térj meg hozzánk a megpróbáltatások

s rémek után,

s jőjjön a biztonság, jőjjön a győztes

remény veled,

hogy nem szenvedtünk hiába, sem én, sem

a többiek!

Devecseri Gábor: A mulandóság cáfolatául

1

Az értelem, ha már kinyílt,

mindétig itt sugárzik;

gazdája holtával se hal;

nem illan, szét nem ázik.

A szépség, hogyha már kinyílt,

nem válik barna röggé;

virág, ha egy napig van itt,

egynap van itt örökké.

2

„Törékeny az öröm” – sikoltják

vagy mondják elnéző-szelíden

a költők századokon át.

Nincs állandóbb, úgy vettem észre.

Hogy megmarad! Nem az egészre

emlékszel, a múlt mély tavát

tétova búvárként bebolygva:

hol ronda rém barlangja tát

iszony-torkot, hullámok gyöngéd

homálya függönyzi valóban

múlttá, elmúlttá; aranyát

látod csak csillogni a mélyben,

csak ez süt a függönyön át,

bármily piciny volt. S egy sziromra

élesebben látsz, mint a romra.

És ha az öröm oly törékeny,

mért őrzöd álmodozva ébren

makacs-szelíden a saját

napjaid forró-hidegének

s oly sok szeretted

tavi-mélyben

messze-áramló idejének

csak mosolyát?

Somlyó Zoltán: Ima az emberért

Istenem: nagy harcokba keveredtem – te látod!

Te hallod, hogy feljajdulok naponta. És iszony

torzítja arcom, mit oly gonddal önképedre teremtél:

szépnek akartál s szülőanyám is – és rút vagyok …

Mert minden rútság, mellyel a lelket az élet

megkeni, feljön a mélybül s az arcra vetül…

S ott ül a száj vonalában és a szemekbül

keserű mandola lesz és tompa és tömpe az orr …

S így, ha az arc belefúl a sötétlő

lélekmocsárba és moszattal keveredik:

eldurvul a lélek lenge harangja: a hang is …

s istenem, így kicsufolva, hova leszek?! …

Uccán járhatok-kelhetek, elkerül engem az ember

s szívdobogást kap a régi, kedves barát;

meg nem kérdi: hogyan vagyok? … s merre visz útam? …

Hisz látja, hogy sírból jövök s hogy semmi jót se tudok …

Istenem, vedd ezt az átkot; e harcot le rólam!

Add, hogy szívemből kifolyjon a béna harag!

Mindent, mi rossz s szomorító, jónak fogadjak,

úgysincs megnyugovás – minden hiábavaló! …

Istenem, add, hogy a sok-sok embert e földön

lányom s fiamként figyeljem s szeressem … Talán

akkor megenyhül e lélek; s arcom, amelyet

oly gonddal önképedre teremtél: kiszépül …

Füst Milán: Magyar könyörgés

Ó mért nem küldöd sugárodat,

Ó mért nem küldöd sugárodat,

Isten, mennyei kardodat.

És mért nem küldesz látnokot,

Húnyt szemmel aki vezetni szokott,

Rettenetes lángoszlopot.

Mit mutassunk? nyitott sebeket,

Sáros, sebes, nyüves szíveket?

– Megalázottat ki szeret?

Emeld fel mégegyszer a főnket

Gyüjtsd össze megtört kis erőnket,

Könyörgeni hogy tudjunk előtted.

Devecseri Gábor: Imátlan ima

Befejezni a napot szépen,

bízni az óra örömében,

az álom hajóján kivárni,

szeretteinknek jót kívánni,

élőnek, holtnak, szeretteink

szeretteinek szép rend szerint,

örömet kivánni mindahánynak

(torló percek hullámot hánynak,

az órák az éjbe ömölnek),

örömet kivánni az örömnek.

Bisztray Ádám: Harang

Megütöttek,

szóltam a harangok

zöld bronzaként.

Ha nem is hallották,

völgy felett

a veszély híreit

zászlóztam szét,

vigyáztam

utas lépteire,

s kivallottam,

mi bánt.

Úgy öntöttek, mint a harangot,

akkor szólok, ha kérdez a vas.

Mondd, illik-e az öröm óráihoz

egyre tömörebb hangom,

mélyülő érc?

Szirmai Endre: Öröm

Örömmel élni – az volna jó!

csak úszni, mint egy nagy hajó!

Csak úszni-úszni fenn a végtelenben

hol a csillagok gyertyái gyúlnak,

hallani zenéjét a csodálatos húrnak,

miközben valahol a szférák zenéit rebben.

Röpülni kiterjesztett szárnnyal – az volna jó!

miközben megzendül mellettünk az angyali hallihó!

Szállni, szállni egyre,

várni, várni a jelre,

a harsogó trombitaszóra,

mely hirdeti a végső, a nagy diadalt!

s berekeszti a véres élet-viadalt!

De szállni is, úszni is elfeledtem.

Ballagok, ballagok lesúnyt fejjel,

s mégis, ha virágot látok a zöld mezőben,

öröm gyűl bennem: zengő harangszó a delelőben.

Berda József: Ujjongás

Dr. Ugró Gyulának

Be szép, be viharba-zengő dolog itt minden:

ó, hevülni-szeretni-verekedni

e földön, illik ez, testvér!

Ím, lássad: pompában perdül a világ,

ne légy, sose légy szomorú, rád süt

a nap, téged hűsít az árnyék

s e csupa-gyönyörűségben lányok,

virágok, erdők jókedve szívvel nótázik eléd!

Ó sírni-örülni, örülni-sírni kell,

virágozni fűnek és fának,

nekiszaporodó szerelemmel!

Hej, folytonos élet,

télben és nyárban szüntelen csírázó:

derülő szívvel így dicsérlek én!

jóban és rosszban imitten élő,

verekedek és ujjongok érted

jó dalba-szakadó csúfságok idején!

Ó, barátom, már mindenkit szeretek,

ó, mindenkit csókolok

s Isten csipkebokrában

fehér lánggal lobogok én! …

Ratkó József: Ősz

Szakállas, öreg esők járják az utakat. Ősz van.

Telnek a tavak, az árkok edényei; piros levelek

ringatóznak, ragyognak a vizen,

mint levesben a zsír csöppjei. A nyár

könnyű lábanyomát elmosta már a vihar. Telet szül

lassan az elnehezült szél. Árnyék didereg

a fal tövében. S elcsöndesült a Nap,

mint ingbe dugott madár.

Szép ez a világ! Örülni, énekelni

akarok most, gondjait hát elejtem.

Csillognak a fény krajcárkái: zöld,

piros, seszínű üvegcserepek.

Örömöm megvehetem.

Szabad vagyok – s ez is öröm. Az idő

nem parancsolhat nekem.

Törvényeit betartom, ismerem:

öregszem engedelmesen –

de nincs szívemben félelem,

szememben nincs alázat.

Nem tántorít fortély, se rontás:

magamból a rosszat kivetettem.

Az idő meg nem alázhat engem.

Kegyeiért nem tülekedtem,

s nem is fogok.

Fütyörészve végzem egyetlen

dolgomat: énekelek,

amíg tudok.

Nadányi Zoltán: Bocsáss meg

A fák megnőttek. Meg bizony, magasra.

A fenyőfák a ház mögött.

A multkor még kezemben volt a bojtjuk,

kicsúszott onnan, megszökött.

Hogy eshetett az, hogy nem vettem észre?

hogy így elváltunk, ők meg én?

hiszen rajtuk volt a szemem örökkön,

a fákon, meg a fák hegyén.

Megcsaltak engem a fák. Elhitették,

hogy ők is, mint én, tétlenek

és mozdulatlanok és a jövőre

nincs gondjuk, csak merengenek.

Ott köztük az idő is mozdulatlan,

azt hittem én, könnyenhívő.

Most álmélkodva nézek a magasba.

Hát mégse állt meg az idő.

Radnóti Miklós: Sem emlék, sem varázslat

Eddig úgy ült szívemben a sok, rejtett harag,

mint alma magházában a négerbarna mag,

és tudtam, hogy egy angyal kisér, kezében kard van,

mögöttem jár, vigyáz rám s megvéd, ha kell, a bajban.

De aki egyszer egy vad hajnalon arra ébred,

hogy minden összeomlott s elindul mint kisértet,

kis holmiját elhagyja s jóformán meztelen,

annak szép, könnyüléptű szivében megterem

az érett és tünődő kevésszavú alázat,

az másról szól, ha lázad, nem önnön érdekéről,

az már egy messzefénylő szabad jövő felé tör.

Semmim se volt s nem is lesz immár sosem nekem,

merengj el hát egy percre e gazdag életen;

szivemben nincs harag már, bosszú nem érdekel,

a világ ujraépül, – s bár tiltják énekem,

az új falak tövében felhangzik majd szavam;

magamban élem át már mindazt, mi hátravan,

nem nézek vissza többé s tudom, nem véd meg engem

sem emlék, sem varázslat, – baljós a menny felettem;

ha megpillantsz, barátom, fordulj el és legyints.

Hol azelőtt az angyal állt a karddal, –

talán most senki sincs.

Falu Tamás: Esti ima

Ne fájjon a lelkem,

Ne fájjon a testem,

Legyen, ki felemel,

Amikor elestem.

Amit méznek érzek,

Epévé ne váljék,

Kövessen a béke

Mint jóságos árnyék.

S ha majd jő a halál,

Szóljon hozzám szépen,

S ne a hátán vigyen,

Hanem az ölében.

Dsida Jenő: Sírvers

A szabad ég alatt tanyáztam.

Gyermek voltam és karikáztam.

Míg karikám gurult előre,

ránéztem fűre, fára, kőre,

holdfényre, napra, csillagokra,

férfiakra és asszonyokra

s mindenen – legyen új vagy ódon –

elcsodálkoztam szörnyűmódon.

Nem nézve így lábam elébe,

e roppant gödör éjjelébe

zuhantam. – Istenem, ha árva

útfélen fekvő karikára

találsz, kérlek, keress meg engem:

E rút veremből végy ki engem!

Tóth Judit: A meglevőről

Az érett kor küszöbén

mind kevesebb az összekoccanás

az elképzelt s a meglevő közt.

Biztosabbak a felismerések.

Az ifjúkor még sokfelé kinyujtja

erdőit és árnyékait.

Hányféle ásvány, ég, eső

és mély álmában elzúgó

tűzvész vagy vízözön felé.

De gyötörtetések és távozások,

távolságok, egyhelybenmaradások,

örömök és elpusztulások

szerkezetéből épül az idő.

S a millió volna és lehetne

rajokban úszik benne és alatta.

Éjszakád horgán fennakadva

fölcsobban egy

és attól fogva van.

Egyetlen és helyettesíthetetlen.

A tiéd.

S a megvalósulásban

ez-az elmarad, leválik,

megfeketedik. Később már nélkülözhető

ami elérhetetlen.

Ami van, fontosabb.

Kezdetben kívánságaid,

később tapasztalataid héja vagy.

Egyre több rész, karéj, szelet.

Gyűlnek a megismert dolgok szilánkjai,

csillognak benned, mint a szén.

Éghető és éghetetlen tapasztalat-hegyek.

Kazán-tűzzel ég az, ami éghet.

S csak a kenyér, a kés. Te és ők.

El nem fáradó összetartozás.

Az elfogyó véletlenek közt

ugyanazok a feladatok. Ez, semmi más.

A napok árka, a hetek lépcsősora,

megmaradás és folytatás.

Beney Zsuzsa: Se nap…

Se nap, se éj

nem olvasztja le többé

a lakatot.

Se tél, se nyár

nem szökkend virágba

az elfagyott magot.

Se föld, se ég

nem szüli meg helyetted

holt gyermeked.

Isten, ember

nem töri le a sorsról

a ráütött, arany pecséteket.

Pilinszky János: Ahogyan csak

Esti mise, téli vecsernye,

éjféli Úrfölmutatás,

miként a hó hallgat a meglepett

fák alján, ahogyan csupán

téli égbolt erős, szilárd,

úgy vérzenek jók, rosszak együtt,

bárányok, füvek, farkasok

halálunk monstranciájában.

Emberré lett

Világ báránya

Gyurkovics Tibor: Próba

Jézus próbakő.

Jézusra mindenkinek választ kell adnia.

Az üveges váróteremben állva

erre felel az utazó, a pap, a bandita.

Jézus próbakő.

Nagy, csillogó teher,

amit elvisz az ember,

vagy nem visz el.

Megkettőzött bizonytalanság,

emberszabású ábra,

felírat a szeretetről

s a zsidók királya.

Jézus olyan, amilyen.

Nincs vele senki,

de a randevún el kell hallgatni őt,

vagy az arcát meg kell figyelni.

Jézus olyan,

mint egy kereszt.

Két karja ki van tárva

s átmetszi egy függőleges.

Kassák Lajos: Kegyetlen szépség

Élt egy ember

és keresztre feszítették.

Mindenki elfordult tőle

de hajnalonként

halott jobbkarján

egy sárga rigó

fütyörészett

messzehangzón.

Képes Géza: A téli fasor királyvárása

Fehér szüzek hada sorfalat áll

ezüstös hímű rónán végesvégig,

még nem láthatják a királyt, de már

elpirul mind a füle tövéig.

Egy pillanat és a tűzkoronás fej

előbukik az égbolt peremén,

a fák hajában kigyúlnak a varjak,

a varjak: a sok fekete diadém.

Vak dörrenés riad most valahol,

búgva söpör a dúlt róna felett:

imbolygó lángú fáklyák már a fák,

füstjük a kavargó varjusereg.

Jékely Zoltán: Angyalfia

Habár csak egy-egy pillanatra érzem igazán,

valami mégis itt lüktet közöttünk

s fájó örömmel ostromol meg újra:

a Legnagyobb Szív, mely embert éltetett.

Ez a fény is Belőle árad, végső fokon,

s mégha tükrözés is csupán két gyermekszemen:

engem is átjár és betölt. Maga a Kegyelem.

Hogy mégsem hallhatom, s érezhetem örökké:

tisztátalan kevélységem a vétkes.

Sárból kunkorodó hüllőfejére

nem győzök elégszer rátaposni!

Gulyás Pál: Az evangélium elé

Egy betlehemi megalázott

ember teremtett új világot,

megteremtette az Igéből,

a szeretet szent semmijéből.

Ezt a világot úgy szerette,

hogy ráverték egy nagy keresztre,

általverték kezét és térdét

s a Nap is vérzett, ahogy vérzék.

A szél elvitte kiáltását,

vihar széttépte jajgatását,

csend nőtt fölötte, emeletnyi, –

és most se tudják eltemetni.

Milliók ássák újra sírját,

milliók újra a Sátánt hívják

a Föld óriási tüzéből

a mindent alakító éjből.

De Ő alakít most már mindent,

Ő jár fel-alá ereinkben,

Ő támaszt az egeknek létrát,

Ő küld a sötétbe stafétát!

Hogy hullt a földön végig vére

az emberiség ős bűnére,

midőn ment vissza a Halálhoz,

ment vissza az Egek Urához!

Karját az Ég felé emelte

s elszállt fölötte a föld lelke,

új lélek költözött a Holdba,

új teremtés a bús bolygóba.

Medréből a tenger kilépett,

feljött a földből az enyészet,

a víz és tűz rendje megfordult,

a természet könnye kicsordult.

Ez a könny tartja most a létünk,

ez a könny hoz jövendőt nékünk!

Ha ez a könny most elapadna,

szívünk egyszerre megszakadna,

folyók hirtelen megállnának,

elhűlne szárnya a madárnak,

szikla zuhanna a zöld fűre

s a levegő elsötétülne.

Csanádi Imre: Kikeleti kanta

Fújj, fújj, jó szél,

zőldíts hegyeket,

utakat fehéríts,

teleszórd a levegőt

csicsergő csengőkkel,

hozsannázó harangokkal,

hadd örüljön hát Urunk,

Jézus –

Mi Urunk Jézus

megindul vala felénk,

se nem bottal,

se nem batyuval,

egy szál arany sugárral.

Nem finom farizeusokhoz,

inkább békétlen bélpoklosokhoz,

nem papi fejedelmek palotájába,

nyit inkább nyájőrzők nyűves aklába.

Mink is azért magunkat megalázzuk,

vállunkról mind e világ hívságát lemálházzuk,

hogy az Örök Dicsőséget meglássuk.

Ady Endre: Krisztus-kereszt az erdőn

Havas Krisztus-kereszt az erdőn

Holdas, nagy, téli éjszakában:

Régi emlék. Csörgős szánkóval

Valamikor én arra jártam

Holdas, nagy, téli éjszakában.

Az apám még vidám legény volt,

Dalolt, hogyha keresztre nézett,

Én meg az apám fia voltam,

Ki unta a faragott képet

S dalolt, hogyha keresztre nézett.

Két nyakas, magyar kálvinista,

Miként az Idő, úgy röpültünk,

Apa, fiú: egy Igen s egy Nem,

Egymás mellett dalolva ültünk

S miként az Idő, úgy röpültünk.

Húsz éve elmult s gondolatban

Ott röpül a szánom az éjben

S amit akkor elmulasztottam,

Megemelem kalapom mélyen.

Ott röpül a szánom az éjben.

Juhász Gyula: A tápai krisztus

Az ország útján függ s a földre néz,

Arcán szelíd mosoly a szenvedés.

A falu népét nézi csöndesen,

Amint ballagva munkából megyen.

Az ősi népet, mely az ősi föld

Zsellére csak és várja az időt,

Mikor saját portáján úr leszen,

Mikor az élet néki is terem.

A magyar Krisztus, a falusi szent

Hiszen nekik is megváltást izent.

Olyan testvéri áldással tekint

Feléjük és bíztatja híveit.

Feje fölött a nyárfa is magyar,

A fecske is és egy a zivatar,

Mely őt paskolja s a falut veri

És folyton buzgó öt szent sebei

Nem a magyarság sorsát hirdetik?

És ki segít már, ha ő sem segit?

Szedő Dénes: Hartyáni feszület

Kezed-lábad szabadon:

sróf tart a derekadon,

temetői Krisztusom.

Sovány tested öntöttvas;

ezüstszínre mázoltak

együgyűen, gyöngyalak.

Fád keríti kerítés,

hasztalan: vadvirág és

gyom töri át, szelíd nép.

Ölelgeti bús fádat,

csókolgatja vaslábad

igazlelkü áhitat.

Rossz szolgád is rádköszön;

szava, mint a rács-közön

átkúszó virágözön:

körülfonja derekad

s – ahol a sróf belemart –

mint a repkény, rátapad.

Vas István: A Béke-téri Krisztus

Piros téglás gótika a téren,

Belül kedves, falusi fehérrel

Szent Lászlónak temploma.

Zsongó koradélelőttben

Az utcáról ideszöktem.

Szenvedélyes csend hóna.

Nem díszített téged szobrász, festő,

Nem kínálja szépségeit freskó,

Fal és lélek meztelen.

Magam vagyok, nem zavarnak.

Oldozz ki a zűrzavarnak

Hálójából, Istenem!

Minden ima elakad a számon,

Te voltál a virradati mámor

Első, boldog hajlama.

Megjelentél, elsuhantál,

Felvillantál, elvillantál,

Hajnaloknak hajnala!

Hogyha lángom csak tehozzád szállna,

Miért ölel itt egy álom álma,

Fák és nők és csillagok?

Miért nem tudom megtagadni?

Miért lobogok megragadni

Ízt és színt és illatot?

Mosolyog a kis templom fehéren,

Pirosodó arcomon a szégyen,

Indulok s a menny ívén

Kis felhő száll, könnyű, boldog,

Suta szemmel csak hunyorgok:

Földön-égen mennyi fény!

Átlehelnek a budai dombok,

Ráfelelnek a zizegő lombok,

Felhevül a kövezet.

Köröskörül gépek, gyárak,

Szabályozott árú árad,

Vasak, bőrök, szövetek.

Dombokon túl – innen is látni –

Gazdagoknak tarka, szép villái

Tündökölnek csöndesen.

Azon túl a zengő napnak

Aranyában most aratnak

Dunántúli földeken.

Béke-téren lombos béke suttog,

A világban gyilkos, sűrű titkok

Érlelődnek. Jaj nekünk!

Ragyogó nyár, kaján katlan,

Forral benne mondhatatlan,

Hajthatatlan végzetünk.

Most látom, hogy kereszt mellett álltam,

A mosolygó világragyogásban

Fekete és szomorú.

Itt van! Itt van! Őt kerestem!

Krisztus teste kőkereszten,

Fején töviskoszorú.

Feje körül vasfekete tüskék,

Nem látja az aranytenger tükrét,

Csak azt, aki szenved itt.

Most egy fáradt nő igézi,

Ki ott térdel, Jézust nézi

S átöleli térdeit.

Rongyos fiú jön a téren, karcsú,

Barna testű, álmodozó arcú.

Egyetlen, nagy ékszerét

Lányos bájjal hízelegve

Emeli a feszületre:

Éjfekete, mély szemét.

Elfelejtik pártok, birodalmak

Őket, akik árván élnek, halnak,

Te vagy hozzájuk közel.

Te tudod, hogy minden egyért

Megfizetik majd a nagy bért,

S azokért is könnyezel.

Te tudod, hogy árvák a királyok …

Lábaidnál virágok, virágok,

Bazsarózsa, szarkaláb.

Rózsa színe a Te véred,

Liliom a fehérséged,

Te vagy minden tarkaság.

Te a Pásztor és Te vagy a Bárány,

Te vezess majd halálom óráján,

Szó és Tett és Mennyország!

Te békéje minden térnek,

Add, hogy vissza-visszatérjek

Mindörökké Tehozzád.

Dsida Jenő: Krisztus

Krisztusom,

én leveszem képedet falamról. Torz

hamisításnak érzem vonalait, színeit, sohase

tudlak ilyennek elképzelni, amilyen itt vagy.

Ilyen ragyogó kékszeműnek, ilyen jóllakottan

derűsnek, ilyen kitelt arcúnak, ilyen

enyhe pirosnak, mint a tejbeesett rózsa.

Én sok éjszaka láttalak már, hallgattalak is

számtalanszor, én tudom, hogy te egyszerű

voltál, szürke, fáradt és hozzánk hasonló.

Álmatlanul csavarogtad a számkivetettek

útját, a nyomor, az éhség siralomvölgyeit,

s gyötrő aggodalmaid horizontján már az eget

nyaldosták pusztuló Jeruzsálemed lángjai.

Hangod fájó hullámokat kavart, mikor

a sok beszéd után rekedten újra

szólani kezdtél. Megtépett és színehagyott

ruhádon vastagon ült a nagy út pora,

sovány, széltől-naptól cserzett arcodon

bronzvörösre gyúlt a sárgaság, s két

parázsló szemedből sisteregve hullottak

borzas szakálladra az Isten könnyei –

Ágh István: Mezei krisztus

Mindentudóvá most feszül,

kévébe köti a szelet,

törzsével hökkent folyamot,

fényt zsúfol lehajtott fejével,

ő most teremt pillanatot,

találkozást ég, föld után,

ég, föld között történetet,

tér-nyájat és zene-időt,

itt szenved ő,

itthon vagyok,

eljönnek a kukoricák,

lepkék, tarlók, otthoniak,

augusztus péntek délután.

Benjámin László: Krisztus a piacon

Szótlanul, békétlenül, szegényen,

meghúzódtam a piac sötét sarkán,

míg távolabb százszínű köpenyében

zsibongott, nyüzsgött, őrjöngött a Balkán.

Örmények alkudoztak ezüstgombú

cigányokkal; részeg görög hajósok

szemében táncoltak a csupaszcombú

lányok; jó sorsot árultak a jósok.

Könnyű csodától, bortól mámoros nép,

készen mindig, hogy új csodákat szíjon,

pörgött, hevert – mikéntha zöld-piros vég

szőnyegen – az eldobált dinnyehéjon.

Egy kőrakáson ültem undorodva

s nem forditottam a mocsoknak hátat,

mert egymást átkarolva és zokogva,

mögöttem szelid kupecek okádtak.

A bokorban egy szép fekete ringyó

ölelkezett egy ciprusi üzérrel;

és búcsúzván, a férfi undorító

jelet kulcsot a lány hátán kezével –

s az hajlékony, vörösre festett ujjal

ellopta tőle pénze maradékát,

s már engem kínált csókkal és mosollyal;

s én úgy utáltam csókját, mint a békát.

S utáltam magam; s gyűlöltem az olaszt,

ki könnyű kézzel nyerte el a kockán

a nyolc aranyat, mit egy öreg paraszt

Isten nevében, jó szóra bízott rám.

Zsibbadt lélekkel, szótlan, merev arccal,

részeg danák és pucér sóhajok közt

kuporogtam, mint ki sötét bünt forral –

holló hollók közt, tolvaj tolvajok közt.

Egy férfi ült mellém akkor a kőre,

és enyhe szóval vigasztalni kezdett.

Csuklója véres volt, fakó a bőre,

mint szentképen, vagy útszéli kereszten.

Megismertem – de csak tovább is ültem

makacs gőggel, és játszottam az álmost;

majd a szavába vágtam ingerülten:

Igérsz, igérsz – hát tégy velem csodát most!

Semmit se szólt, csak két kezét kinyújtva

felállt – s mi rajtunk kivül volt, a vásár

felszállt és fejjel lefordult; s hogy újra

leült, a vásár is régi helyén állt.

Én csúfolódtam: – Tíz garast megért

e szép mutatvány, s nem többet. Ilyet

a sátrak között, szemben, annyiért

varázsolnak az indus kóklerek.

– De engem nem kápráztat ily varázslat,

s ha nem telik több tőled, menj el innen!

Itt vagy, velem vagy – mégis megaláznak,

és elcsúfítanak s üldöznek engem.

De ha úr vagy, hát tedd, hogy e mocsokban

szálljon szememre mély és tiszta álom,

melyből ébredve tudjam bizonyosan,

hogy győzni fogok egykor a halálon.

Felkelt, és sértett, szomorú szemekkel

rámnézett – s lassan a tömegbe nőtt.

S felsajdult bennem kétségbeesetten:

szemtől-szembe többé nem látom őt.

És makacs, zárt pillámon egy szelíd

könnycsepp kibújt remegve, mint a rácson

fogoly madár; s harmadnap reggelig

aludtam ott, hanyatt a kőrakáson.

Hidas Antal: Örökké egyszemélyű

A se belül,

se kivül

nincsen megoldás

le-föl kerekében

egyhelyben futok

szökésre képtelenül,

holott egyre

szívszoritóbban érzem:

aligha bírom sokáig

a szaporodó évek

s az elrendelt

megnemértések,

innét vagy onnét

arcomba zúdított

csapásait.

szeretnék már-már

cserélni

a Sólyom és Áldás utca

sarkán

keresztrefeszitettel,

akinek mindegy,

hogy nyár van

vagy esik az őszi eső

vagy téli viharban

tépi

semmit sem érző testét

tű fogaival

a hó.

De

vigyétek gyöngéden hozzá

– feledni nincs jogotok –

azt, aki reáhajolt

a szögektől véres lábra;

a Mária édesanyával

örökre egyszemélyű

Mária Magdalénát.

Kalász Márton: Világ báránya

Világ báránya föltépett akolban –

reggelre más-más,

ismeretlen nyom hág a rengeteg felé;

fölrémlik tövisen megújult gyapjúszálad –

s nappal itt vagy, megállsz fehéren

hófolton, szélben, szalmavizes fényen,

kihívod aztán a rettenetet; világ

báránya, hallod-e, járja eszelős köreit a farkas,

akikkel formáz, kel sanda homályban,

nem értik, nem érti, ahányszor elvisz,

széjjeltép, fölfal, dél jön s újra vagy –

világ báránya, élre-tett aklodban,

gonosz szánandó ingerlője, érvel

szemed: értetleneidnek, értetlenül.

Bárdosi Németh János: Olajfák hegyén

Még a tanítványok hű szemekkel

őrizték fénylő mozdulatodat,

merész homlokod fényét itták bátran.

Körül susogott a csönd,

zizzent fákon a friss levél.

Legenda voltál. Csak sötét szemed

ibolyás rezdülése rebbent,

titkot takart, mit egyedül Neked

mutatott meg a Végzet angyala.

A kereszt jele izzott már vörösen,

alvadt vérrel és komor szegekkel.

Tudtad, hogy az Embernek Fia

így lehet Isten:

szárnyas Gondolat.

S a homlokod, mint megfeszített íj

pattant, feszült,

a vértől gyöngyözött.

Aztán, ahogy a hajnal kilobbant,

láttad az utat,

melyen menni kell majd,

vonszolni tested vad kínok alatt,

akkor a lélek szárnyakat kapott,

oly könnyű lettél, bátor és erős

s magad biztattad Júdást,

aki félt,

hogy testedet a törvény töltse be,

s Te is betöltsd az Atya szavát.

Beney Zsuzsa: Nagypéntek

Csak Te érezted, akinek a teste

egykor egy volt testével, a szegek

feszülését. Te, kinek az öröm

minden mélységét kitárta, Te láttad

mélyebb mélységekbe zuhanni Őt.

A szánalom patakzó záporában

a Te fájdalmad tudja csak kietlen

sivárságát a végtelen mezőknek,

ahol végtelen magányban bolyong.

A test a sírban nyugszik. A halottak

mélyebb magányában bolyong a lélek.

Könnytelen állsz partján a szédületnek,

a semmi partjain. Asszony-hited,

amely az angyal egyetlen jelére

elfogadta és megértette Őt,

most a poklok mély útjain kiséri.

A szenvedés dermedt sivatagában

tudod, hogy feltámad. A megbocsájtás

feltámadása Benned él. Imádkozz

érettünk, bűnösökért, Mária.

Pilinszky János: Négysoros

Alvó szegek a jéghideg homokban,

Plakátmagányban ázó éjjelek,

Égve hagytad a folyosón a villanyt,

Ma ontják véremet.

Puszta Sándor: Triptichon

KERESZTREFESZÍTÉS

Most a kezébe verték a szeget

S a Vak, ki látott, csak állt ott

s remegett.

A vas roszogva verte át a csontot.

A Béna járt, s hogy elindult Feléje,

szívébe megbotlott.

A délutánban egy virág sikoltott.

S ki Néma volt, most szájaszélét

harapta

S habos nyálát készült a hóhér

arcába köpni.

Készült. – De nem mozdult senki.

Hát lenyelte. S visszaállt helyére.

Mindenki ott állt a helyén.

Legyek dongtak arcán és szemén.

Már kezdődött zsibbadt érzékei éje.

S hogy lábát is átszögezték,

Többé egy lépést sem tett senki

Feléje.

CONSUMMATUM EST

Eggyek már, a kereszt és a test.

Úgy fonódik rá a durva fára,

Mit vére lep s a pára,

Hogy eltorzul zsenge álla.

S válla

Lekornyul. Dúlt izma elernyed.

S két, kifacsart keze, úgy ugrik

hátra,

Mintha engedne az atyai szigor

S e percben nőne ki a szárnya!

Azt hinnéd vége.

Pedig csak a kezdet.

LEVÉTEL

Meg se mosták. Gyors ruhába tették.

Bár ott állt száz font mirrha, aloé.

S ott állt József Arimáth.

Látták sírni Máriát, ki siratta Fiát.

Gyors gyolcsba göngyölték a testét.

Közben sírtak. Szótlan remegtek.

S fölváltva lestek a közelgő estre

S a véres keresztre …

Tűz Tamás: Keresztút

(magánhasználatra)

I. AZ ÍTÉLET

Feszült és késhegyre menő csend,

süket és átkiálthatatlan.

Mindenki tudja, hogy csak Ő szent,

Kiben a Szó világra pattant.

Pilátus szűköl, kezét mossa,

törülközik a FESZÍTSD MEG-ben,

míg a derengő oszlopokra

a Kereszt sötét árnya lebben.

Ott állok én is, már előre,

bűneim méltán képviselnek.

Kiáltanék, de nincs még nyelvem.

Csak bámulok a hideg kőre,

szemem az égre s földre dermed:

hová kellene térdepelnem?

II. A KERESZT

Ki dolgozott egykor a gyalúpadnál,

a gyalúlatlan fát ölelheti.

A bámész népség föl-alá szaladgál,

s ha úgy kívánja, le is köpheti.

Nehéz elhinni, hogy így jár a végén,

mi szent volt, így roskadozzon a váll,

hogy két gerenda útkeresztezésén

találjon rá a megváltó halál.

Az elveszett bárány, ki voltam egykor,

ezen a vállon leltem meg hazám

s most hogy messze a tündöklő gyerekkor

sajog minden kitépett lepkeszárny.

Ha én volnék a Kereszt egyik ága,

mit karcolnék az üdvösség falába?

III. AZ ELSŐ ESÉS

Meg se mozdul a levegő. Akik még

reggel a tűznél ültek, elszeleltek.

Péter már valahol ledobta ingét.

Tagadásán a tűző napfény reszket.

Kiéhezetten hull a vad bazaltra

utolsó útján megtörtén az Ember.

Vérrel patakzó testét ölbe kapja

a kemény kő s tetézi gyötrelemmel.

Esem én is, de csak a bűn torkába.

Kóválygó fejem tisztán látni kába

és szememen a sűrű, vaksi hályog.

Kövülten állok, mint a sóbálványok.

Falábam sincs és mégis csetlek-botlok.

Köröttem szakadékok, égő poklok.

IV. A TALÁLKOZÁS

A titokba csak ő van beavatva,

finom metszésű száján ott remeg

s míg átkozódnak bakók, fogdmegek,

zsoltárt remeg halványra ájult ajka.

Az Asszony ő, a Szűz, az Isten Anyja,

a zajló árban nyíló rést kutat,

hogy könnyben ázó emberarcukat

bemárthassák az isteni aranyba.

Micsoda perc! Tanú vagyok megint.

Fúvatlanul a szél arcon legyint:

a Találkozás észbontó kegyelme.

Én vétkeim, volna mit hallanom

és szégyenkeznem mélyen és nagyon,

de átölel a Megváltó szerelme.

V. A CIRÉNEI

Ez a csata a vállak ívén dől el.

Ha egy nem bírja, mellé lép a másik,

de meg kell küzdeni a gyors idővel,

mert győzni kell a végső roskadásig:

vinni a Fát, elültetni a Hegyre,

hogy rettentő szép gyümölcsöt teremjen,

hogy függjön ég és föld között lebegve.

Kiért egy ezred angyal itt teremne,

ha szólna … nem, de nem szól, némán néz rám,

mint Simonra, a termetes parasztra,

ki tovább álmodozna még a szénán,

de belecsöppent itt az áradatba.

Elsárgult testtel vergődik az Isten:

Simon vagy én, de valaki segítsen!

VI. VERONIKA

Aztán egy másik láb indul feléje.

Virágszál testet hordoz, illatát

elszállt nyaraknak és ki tudja, miért, de

könny futja el szemének csillagát.

Kendő zizeg a csendes rémületben.

Puha selymén megáll a vérpatak.

Nem festi ennél meg hitelesebben

senkise már, milyen e drága Arc.

Veronika, hacsak lennék a kendőd,

csak a kendőd, se több, se kevesebb,

ha őrizném híven a szívemen nőtt,

kegyelem-vájta árkot, sebeket,

megélhetném talán a szép jövendőt,

mit a Kereszt egemre szegezett.

VII. A MÁSODIK ESÉS

Permetezik a rettenetes átok

cserjére, fűre, fára.

Körülötte az óriási lárma,

az ezerfejű sárkány torka tátog.

Megint lehull. Másodszor immár.

Keresztje szára hegyes szögben

kapaszkodik a rögben,

felül álomba zuhant fejet himbál.

Mi mindennek vagyunk kitéve

járhatatlan utakra dobva,

árkokba, szurdokokba

és nem látjuk, mivégre

tövis, korbácsolás és béklyó,

és mégis így jó.

VIII. AZ ASSZONYOK

Kiket boldog pír öntött el, ha rájuk nézett,

most színevesztett arccal jönnek, könnybe fúlt

szavuk dalba már nem szökik, a mélybe hullt,

magához vonzza most a vérködös igézet.

Megállt, lelkükbe lát és hangja újra zeng:

Ne ontsatok könnyet a húnyó lámpabélre,

mikor kardélen szárad fiaitok vére.

Az árnyak nőnek, ím, a többi néma csend.

Viharsodortan, árván, mindig siratatlan,

frázissá koptatott eszmékhez szegezetten

állok azok között, kiket megért szívem.

Sírok velük az éjben, ujjongok a napban.

Egy percre megpihen a vállamon keresztem,

aztán megyek s minden marad a régiben.

IX. A HARMADIK ESÉS

Harmadszor. Meddig számolunk még?

A bukást ki jegyezgeti?

Tikkasztó szomját nem a beborult ég,

csak a föld melle emteti.

Már nincs embernyi magasságban,

lenn a kövek között pihen

s bár maréknyi por van a szájban,

nem tört meg benne semmisem.

Ahogy a summás aratókat

sem sújtja le a nap heve,

ahogy a fülledt csendbe olvad

s fölkel újra a friss zene,

egyre csengőbb kövekre lépdel

szívébe rejtett énekével.

X. A VETKŐZTETÉS

Csak azt vehetik tőle el, mit adtak.

De mit is adtak ők? Csak rongyokat.

Kik maguk is mindennél rongyosabbak,

vetkőztetik, ki náluk boldogabb.

Még így is, pőrén, föltépett sebekkel,

szűz testével a baljós égig ér.

Csúffá tesszük – határozták el reggel,

s előttük áll a föltétlen tökély.

Ha nézek este kristályos tükörbe,

elmém biceg, vágyam-kedélyem görbe,

bizony e kép a kedvemet szegi.

Szörnyűlködöm, rámhull az éj homálya:

Hogy lennék én Teremtés-koronája,

ki napjait féregként tengeti?

XI. A KERESZTREFESZÍTÉS

Még azt sem engedik meg, látod,

művét maga fejezze be.

Rásújtanak a kalapácsok,

húsába fúr a szög hegye.

Mások dolgoznak annak szobrán,

Ki egy világot alkotott,

kinek szavában zúg az orkán

s lángra gyúlnak a holnapok.

Neked most le kell térdepelned,

mert a kereszten fekszik Ő

s imára mozdítani nyelved.

Lehet, hogy most vagy utoljára

Vele s nem lesz rá már idő,

ha rád szitál az esti pára.

XII. A KERESZTHALÁL

Aztán megint függőleges a test, a fa,

szélesre nyílnak a sebek.

Alattuk János, Mária

sáppad, remeg.

Rendül a föld, a csillagok,

a kárpit is ketté reped,

közli velünk a hírt, amint megíratott,

hogy beteljesedett.

Állok messze, időben, térben is,

mint aki silbakol

és nem tudja, hol az út, merre visz,

hol van az egy-akol,

de mindenen túl Benne hisz,

akár a jobblator.

XIII. A LEVÉTEL

Ahogy megszabadul a szögektől, egyszerre

anyja ölébe hull, mint egykor Betlehem

hűs éjjelén, de már nem sír, csak meztelen,

s éneklő angyalok sem szállnak el felette.

De Nikodémus s József arca gyöngyözik,

mert mérhetetlenül nehéz, akit a mélység

magának megkívánt, íme, görnyedve, hétrét,

holtan is csak anyja ölébe költözik.

Két páratlan szív elhaló páros magánya

odaszegez a sziklához, megtorpanok,

belékiáltom én is az alkonyi tájba

a századossal együtt: Isten Fia volt:

tévedhetetlen, bölcs és felülmúlhatatlan.

Halálba kergették, de él és halhatatlan.

XIV. A SÍR

Befektetik a kőbe vágott sírba.

Anyja le nem veszi róla szemét.

Fejealját is még megigazítja,

lesímítja a szikla peremét.

Azt hiszi, hogy csak elnyomta az álom

s ha jót pihent, talpra szökken megint.

Ha meghalt is, erőt vesz a halálon

s gyermekszemével újra rátekint.

Jónás is három napig volt a halban,

a bábból pillangó lesz, könnyű, szép

s ha lerontják is ezt a templomot,

három nap múlva áll és fölragyog,

égnek feszíti oszlopát, ívét

s Atyjához száll egy fényes pillanatban.

Sík Sándor: A keresztúton

Megy a Jézus a Kálváriára,

Fejében a töviskoronája.

Véres rózsák verték ki a testét.

Megy a Jézus, viszi a keresztjét.

Most először roskadt el alatta,

Vad pribékek keze fölrángatta.

Szeges szíjak a húsába tépnek,

Borzalommal kísérik a népek.

Szeges szíjak csontig elevenbe.

Jön az úton Szűzmária szembe.

A szeméből mennyek mosolyognak,

De szívében hét tőre pokolnak.

Nézi Jézust, nézi a keresztfát,

Azt a véres, verejtékes orcát,

Azt az Arcot, azt az édes-egyet,

Aki az ő testéből testedzett.

Kis Betlehem boldog éjjelében

Ő ringatta ámuló ölében,

Ő mosott rá, főzött és dagasztott,

Ágya szélén de hányszor virrasztott!

Ruhácskáit szőtte, fonta, foldta,

Haj pedig már akkor is de tudta …!

Ó hogy nézte távolodó képét,

Mikor elment, három éve, végképp!

Nézi most is, rogyadozó testtel,

Kicsi fiát a szörnyű kereszttel.

Nézi, nézi, fátyolodó szemmel.

Megy a Jézus, utána a tenger.

Véres úton, végestelen hosszan:

Tenger ember, férfi, gyerek, asszony.

Véres tajték veri ki a mesgyét.

Valamennyi viszi a keresztjét.

Nem hiányzik senki sem a sorból:

Legelöl a tizenkét apostol,

Utánuk a számolatlan ezrek,

Ködbevesző végtelen keresztek.

Ott piheg a sok mái szegény is:

Édesapám, édesanyám, én is!

Hétfájdalmas, nézz ide miránk is,

Krisztus Anyja, légy a mi anyánk is!

Sík Sándor: XI. Stáció

Áll a Kereszt az ég alatt,

A föld felett.

Tajtékot ver lába körül

A gyűlölet.

Alul halálos gyűlölet,

Fölül halotti csend.

Föld kiveti, s be nem veszi

Az ég sem odafent.

Ember Fia, Ember Fia,

Egyedül vagy a puszta végtelenben!

– Én Istenem, én Istenem,

Miért hagytál el engem?

Egyedül lenni: emberek között

Elátkozott,

Egyedül lenni: az Isten előtt

Elkárhozott,

Egyedül lenni: önmagadnak is

Csak undora, –

Hát ezt is, ezt is megtapasztalod,

Ember Fia!

Ha fáradt, mint a holttetem

Szíved s velőd,

S egy vérszegényke gondolatra sincs

Immár erőd,

Önmegvetésbe s unalomba fúl

A küzdelem,

És elűzni a déli döghalált

Reménytelen:

Alvadt szívedben a kétségbeesés

Fel-fellobog,

Elterülnél a földön: nincs tovább!

És: nem vagyok!

Imádkoznál, de szívtelen imád

Csak káromol,

Szólítanád az irgalmas halált

És nincs sehol:

Akkor lassan elkezded sejteni,

Talán-talán,

Mit láthatott csütörtök éjjelén

A Getszemán:

Ki az, kit a Krisztus verejtéke

Meg nem hatott:

Az Akaratot, amely nem a te

Akaratod.

Kiáltanál az értő ég felé,

De nincsen ég:

Felissza fúló sikolyod lehét

A semmiség, –

Akkor tudod meg, hogy mi a Kereszt

És ki az Úr,

A nagy Kereszten, ha mellette függsz

Áldozatul.

Az áldozatban ott megoldatik

Minden titok:

Ott, akkor Isten, a nagy Hallgató

Felelni fog.

Ott, akkor: „Istenem, én Istenem!” –

Kiálthatom.

Ott, akkor, Benne még magamat is

Megválthatom.

Fáy Ferenc: Keresztút

I.

(Pilátus halálra ítéli Jézust)

Kezet mosott. S míg nézte, hogy a fák

hogy’ futnak szét az alkony-sárga tájban,

ízlelgette az ítélet szavát,

és reszketett a rázuhant magányban.

Azt, már vitték. Ott ment az emberek

s az érte-nőtt gonoszság sűrűjében,

– szegény, szakállas, szőke kisgyerek –

kit önnön árnya hajkurász az éjben.

Arcába vágott korbácsként a szél,

lábába mart a kuvasz-árkok csendje.

Imádkozott. Nem magáért, – azért,

kit otthagyott a rá mért félelembe’.

II.

(Jézus vállára veszi a nehéz Keresztet)

Vállára vette, s kilépett a föld

meleg kezén a késő délutánba.

Még látta, hogy egy asszony nyelvet ölt,

s a csúfolódó ég szalad nyomába.

Olyan nehéz lett, s mégis oly szelíd

a váll-szakasztó fájdalom kegyelme.

Átúszott száján egy pár régi íz,

és anyja áldott teste nyílt ki benne.

S eléfutott a boldog táj, ahol

jöttét-köszöntő fényben állt az éjjel.

Sóhajtott… aztán elindult a Domb

sziklái közt, az emberek jelével.

III.

(Jézus először esik el a Kereszttel)

Szemébe folyt a vér már, s szája szélén a könnyek

lepergő cseppje mélyén, a párás Domb feküdt.

Felállt kicsit, hogy álljon, de nem lett így se könnyebb.

Iszonytató magánya követte mindenütt.

Aztán eldőlt a Domb is. Peregtek lent a porban

a szájából kifordult testvértelen szavak.

Az anyját látta jönni … és véres nyugalomban

halottak teste száradt a zsoldos fák alatt.

S hogy lassan hullni kezdett, a rázuhant homályból

felékapott egy emlék … egy római keze …

virág futott felé az ember-lepte tájból.

Aztán melléje roskadt átizzadt szégyene.

IV.

(Jézus szent Anyjával találkozik)

Szégyenkezett, mint az, kit tettenértek,

s nem futhat el, mert nincs hova.

Kinyílt szemén a bűn rettenetének

alkony-penészes bársonya.

Mit mondhat most? – A dús vigasztalások,

s a holt szavak sövényén fennakadt.

Földjét kérdezte, majd Apját, az ácsot,

s a mindenükből kiforgattakat.

Csak a Keresztről nem beszélt, s a Dombról!

S ahogy ölébe hullott szép feje,

csak anyja szólt, ő hallgatott azokról,

kik szégyenében nem jöttek vele.

V.

(Czirénei Simont Jézus Keresztjének hordozására kényszerítik)

Nem azért ment, hogy beteljék az Írás!

Csak fáradt volt, hát elindult haza.

Az utak szélén párolgott a csírás

tavaszi föld, s a Város kőfala

– mint friss szántások kifordított férge –

némán feküdt a késő délutáni,

pihenni vágyó, álmos napsütésben.

Akkor hozták. Egyetlen szörnyű szájú

arc volt a részeg, kísérő tömeg.

Megállt és nézte a tépett ruhájú

embert. Nem váddal, nem a gyűlölet

sötét ködén át; önmagán át, félve.

S mert szegény volt és megfáradt nagyon,

így része lett a másik szenvedése.

S mikor melléje lökték, hogy a vállán

érjen célba, az annak szánt teher,

nem zúgolódott akkor sem és gyáván

nem piszkolta, hogy így terelje el

a gúnyt magáról. – Csendben vállra vette.

És látta már a gúny mögött a nyelvet,

és tudta már, hogy kit hoznak megette.

VI.

(Veronika odanyújtja Jézusnak kendőjét)

Először csak a döbbenet,

aztán a forró vágy, hogy értse,

aztán a fák közt megrekedt

fuldokló alkony szívverése,

mely úgy feküdt a tenyerén,

mint önnön életének mása.

Hozzá hajolt, s a drága vért

lemosta selymes simítása.

S ahogy gyolcsán életre kelt

giccses mása a véres arcnak,

már tudta, hogyan mondja el

a mindenektől megtagadtat.

VII.

(Jézus másodszor esik el a Kereszttel)

És térdre esett újra, hogy felállt.

S míg nézte eldőlt árnyékát a porban,

magához húzta a ravasz halált,

s pihegve várt a bársony nyugalomban.

S dülöngve jött a Domb: szemében vásott,

kés-penge éles gyűlölet;

szelet vetett arcába és bogáncsot,

tüzet vetett eléje és követ.

Azért felállt. Megduzzadt nyelve, kéken

kifordult száján, mint egy rongydarab.

Szomorú volt és nézte, fenn az égen

hogy’ húznak át a fáradt madarak.

VIII.

(Jézus a jeruzsálemi asszonyokkal találkozik)

Milyen furcsa most innen nézni őket

a por mögül, az alvadt véren át,

ahogy kinyílnak sárgán, mint az emlék,

és felmutatja mind, mind bánatát.

Eléjük ment, bár tudta, hogy hiába.

Lábukhoz ült, bár tudta, nem lehet

leülni ott, hol tűz sújthat a fába,

és ellenükre dőlnek a hegyek.

S ahogy az arcuk szétgurult a tájba,

s felnyalták sorra az utak,

már csak haláluk élt a délutánba,

és szél csóválta lompos árnyukat.

IX.

(Jézus harmadszor esik el a Kereszttel)

Aztán egy kőbe megbotlott a lába.

Előre hullt s a porban úgy feküdt,

mint minden idők minden alkonyában

a fáradt ember fekszik, mindenütt.

Lehetett volna ács, vagy boltiszolga,

tudós tanár, vagy megfáradt paraszt,

ki tört testével elterül a porba,

a mezsgye szélén, s nem tud mást, csak azt,

hogy béke van. – A főpapok nevették.

Az anyja sírt, mert anyja volt, s azok,

kik hátul félve, messziről követték:

a megrémített várományosok,

hitetlen hittel, szemlesütve, hitvány

férgek voltak csak. Arcukon pedig

lélekké lett a legbátrabb tanítvány,

az áruló, a tizenkettedik.

X.

(Jézust megfosztják ruháitól)

Így vetkőztette anyja, amikor

játékba-fáradt életén az árnyas,

párák-csipkézte alkony szétterült,

s nagy udvarán a sárga hallgatásnak

a szárnyas ég a fák szívére ült.

Csitri ágak figyelték, s pattanásos

rügyek futottak nesztelen,

mikor ágyéka selymes vadonában

lobot vetett a félelem.

Vacogva állt. A ködből szilvakéken

a Domb borzalmas teste dőlt elé.

Imádkozott. S az alkony teknőjében

habzott a csend, az emberé.

XI.

(Jézust keresztre feszítik)

Mint az, ki hetven, nyolcvan évet élt meg,

s nem harminchármat, úgy nézett körül.

Öreg parasztok állnak így, vetések

s halál előtt, hogy éveik mögül

még visszanézve, elrendezve lássák

a földi dolgok, munkás életük

végső számadását.

S ahogy szelíden, intőn felmagaslott

– korok felett és új idők előtt –

látta magát, mint biztos-zárú kapcsot

az Isten és a végtelenbe nőtt

ember között. – Még élt, még folyt a vére,

de már a hitvány, részeg zsoldosok

kockát vetettek gyűrött köntösére.

XII.

(Jézus meghal a Kereszten)

Bárány sikoltott. S szarva közt az alvadt,

megőszült földet hét őz hordta szét.

Valaki sírt. S ő hallgatta a szélben

a Megtérő forró lélegzetét.

Válla kiugrott forgóin, lihegve

kapaszkodtak a köd-takart utak.

Száján kidőlt a csend, s a ferde fényben

sziklák mutatták arcukat.

S az égő szélben végre látta őket:

az elfutókat, megkerülteket,

halála véres partján születőket.

S mosolygott, mikor elvégeztetett.

XIII.

(Jézus holttestét leveszik a Keresztről és anyja ölébe teszik)

Mesélt neki. S míg simogatva, félve

ölébe vonta szép fejét,

beburkolta a gyolcs, tavaszi égbe

didergő teste szégyenét.

S ő ott feküdt csendesen és szelíden

az alvadt szavak fájdalma között,

mint a legkisebb, abban a mesében,

ki győzelmesen visszajött.

XIV.

(Jézus holttestét eltemetik)

Nem vérzett már. Kezéből savós homály szivárgott

s beomlott köldökéből az örvénylő hideg.

A Domb úszott feléje, s a fuldokló virágok

száján kifeslett sárgán, a rozsdás őrület.

Csöpp anyja hullt fölébe, s a buktató sötétben

az ég nagy-lombú ágán a kék-arcú halott.

Meleg szavak lobogtak, melyeket itt az éjben,

a rányíló tavasznak már el nem mondhatott.

S mikor rádőlt a szikla és minden út beomlott,

s már csak vak árnya kéklett a rázuhant falon,

kint mondták már a kertek és suttogták a bokrok:

mi lesz harmadnapon!

Keresztury Dezső: Változatok az Ember Fiáról

FÉNYÁRNY

Ki fákból, nagy kövekből, csillagokból

s lelkünk legmélyebb homályaiból szól,

ki fában, kőben, csillagokban válik

lélekké s felszárnyal fénytrónusáig,

kit emberszív s ész lát ezer alakban,

s embert formál, magát formálva abban,

mert egy a kinti s benti Mindenséggel:

abszurd valóság, lángol és nem ég el,

megfojtják s él, örök anakronizmus,

országló áldozat, egekbe vitt hus,

szent s eretnek, bűnre, erényre példa,

jámbornak ír, irástudónak préda.

ELMÉMBE NEM FÉR

Az ős Ige, hogy az emberiséggel

egyesüljön ölt testi alakot,

s igazságát csak úgy adhatja át,

úgy lesz ismét Ige, ha kínban vész el: –

az ember, mert űzik bűntudatok:

öl s magához veszi áldozatát.

Fiukat öltek igy vad ősanyák,

s a hús atyáknak étkül adatott

az isten-lakomán. Igazságtétel,

vagy sors, hogy a Legjobb Atya fiát

– ki ő is – megfeszítse s a halott

kinjával megváltott emberiséget

testével táplálja, engesztelésül

azért, mit önképére alkotott

teremtménye, a megátalkodott

ember kezdett el s folytat szünet nélkül?

A FELEDÉS KOPTATÁSAI

Nekünk túl giccses Betlehem,

a barmok-körülállta jászol,

és a három király se kell

Napkelet legendás hónából,

kiket csillag vezérelt arra

s bele málltak a hűs hajnalba

mint annyi utódjuk, ha kellett

megállni az igazság mellett.

És elfeledtük a bemutatást is,

Simeont; írástudók vizsgáztatásit;

a csodák közül megjegyeztünk egy s mást,

a „kelj fel s járj”-t, a kenyérszaporitást;

hogy pálmákkal köszöntötte a mámor,

mikor bevonult a szelíd szamáron.

De ki emlékszik a kötélostorra;

hogy kisdedek közé ült mosolyogva;

ki tudja, köntösét ki mosta ki,

hogy mindig fehér volt, s ki volt, aki

csak éjjel merte hallgatni tanácsát;

mért cipelte, újra meg újra

lerogyva a botlasztó útra,

kegyelmet senkitől se kérve

keresztjét fel, a Koponyák hegyére?!

JÚDÁS

Mért áll mellette mint az árulás

félt s gyülölt példája Júdás?

Neki is adott végső vacsorául

testéből, véréből. Ismerte őt,

s csak ennyit mondott a többi előtt:

„Egyiktek ma elárul.”

Várta; s hogy rátört a fáklyás csoport:

csókjára csókkal válaszolt.

Elfogadta vagy kiszemelte

az iszonyú szerepre?

Árnyéka volt,

min át nem léphetett,

mert azt a végzetet,

amit vállalt, csak általa

tölthette be?

S az áruló vak cselekedete:

a szétszórt pénz, s hol Júdás ráng, a fa?!

ASSZONYOK

A tanítványok, kik apostolkodtak

s megépítek az Aklot a Tanoknak,

elaludtak és szétfutottak gyáván

a Getsemáne őrült éjszakáján.

A kezét mosó Római a fára

gúnyul irattá: A ZSIDÓK KIRÁLYA; –

vad férfinép közt csak Veronika

nyujtott kendőt, vérét szárítnia,

s kínt, szégyent anyjával megosztani

Jánossal ott állt a Magdalai,

a tiszta bűnös, aki nem sajnálta

kenetét a férfi csapzott hajára;

kiment a sírhoz bátran, látta ott,

hitte s hirdette, hogy feltámadott.

MIVÉ LETT, ÚRISTEN?!

Lehet, hogy az Arimathiai

eldugta s felápolta valami

haláloldó gyógymóddal, s vele ott

Emmausnál kettő találkozott,

Tamással, hogy mindnyájuknak hitet

adjon, megérinttette a sebet,

s visszament, ahol tanult, Indiába,

ott hanyatlott az anyaföld porába,

amelyből szűzen vétetett.

Akik maradtak hirdették oly dolgait,

miket használhattak: az égbe küldték,

mert nem rá, legendájára volt szükség:

újra meg kellett tehát halnia:

ember fiából lett Isten fia:

hatalom jogcime a vér, a kin:

tervébe illesztette Konstantin.

TÖRTÉNELEM

„Atyám, mért hagytad el fiad?”

Feje előrehullt.

Csend sírt a keresztfa alatt,

szitok, röhögés fennakadt,

körül az ég kigyult.

Tüzes kárpitja megszakadt;

a nap vértóba szállt: –

láttam lángban a falvakat,

nyársba huzott jobbágyokat,

mocsárba fult királyt.

Hadurak, zászlótlan hadak,

fegyverben püspökök,

elhagyván szolgálatokat

futton is marakodtanak:

ki urabb urak között.

Földhöz tapadva ki maradt

őrizni magát, hitét,

nem látván távol várakat,

mig járták vad rablóhadak?

A fűként semmi nép.

Magára érettünk vette csak

a véres kínhalált;

tudhatta: nevében lesz szabad

koncolni a fellázadtakat.

Otthonra hol talált?

AZ EMBER FIA

A Lángnak volt ő is

hozója, nevelője,

s Pál archiáknak

szabott törvényt belőle.

Írástudók, királyok

hatalma összeroppant; –

ő örök példázatokba

fogta a foghatatlant.

Ölik s nem hal meg;

„Volt!”, hirdetik, s lám: van;

él lélekmélyi

illegalitásban.

Vihart, fényt, szózatos szót

s csendet hordozó felhő;

szennyes alkukra nem bölcs

költő.

APOKRIF

Döblingi naplójába

ezt írta Széchenyi:

„Én vagyok Petőfi apja.”

A lángész tébolyult

jelbeszédére süket

kutatók így hozták hírbe

szegény kis Hrúz Máriát.

Lehet, hogy ilyesmi történt

a homályos ősidőkben

az ács-fia anyjával is?

Ady Endre: A nagy Hitető

Elolvasandó Máté apostol evangéliuma

Költők költője, gyermek halálig,

Ha körülfogtak bitóbánatok.

Drága, isteni Együgyüséged

Csak ennyit szólalt fojtott sírással:

Harmadnap föltámadok.

Néped nem volt s papi-fejedelmek

Mégis aggódtak, hogy majd mit mivel

Egy zavaros beszéded visszhangja

Már gyülő-seregével Igédnek

S nagyra nőtt sziveivel.

Megint a jó Pilátust keresték

Sápadtan minden farizeusok:

Adjon a sírhoz több katonát még,

Mert bolondok, csalók és varázslók

Az eféle Krisztusok.

És pénzt vevének a katonák föl,

Koporsód száját, akik őrizék,

Mert hátha mégiscsak föltámadnál

S amit vértajtékos szép szád mondott:

Égi s ezernyi igék.

Minden költők közül te kaptad

Keresztek és bitók legjobbikát,

Mert minden költők költője voltál,

Kiben istenien oldódtak meg

Legemberibb, legalázóbb igák.

Óh, be szép a te neved, szép Krisztus

S így árulkodtak: „a nagy Hitető”,

Így árulkodtak Pilátusnak,

Ma is nagyszerű példaságod:

Isten, Torony és Tető.

Nagy Hitető, sokan veled tartunk,

Nagy Elárult, úgy fáj, hogy itt vagyunk,

Úgy vágyjuk jég-ajkunkra az ajkad

S mondani te Együgyüségeddel:

Harmadnap föltámadunk.

Rónay György: A hét első napján, amikor még sötét volt

I

Ó, a Halál!

Amint hollóhaját szétzilálja.

Amint fekete fátylai égen-földön szétterülnek,

s a világ éjbe borul, három egész órára, a hatodiktól a kilencedikig –

ó, a Halál!

Jár néma lépteivel, hangtalan zokogással,

keres valamit, de hiába,

elbotlik lepleiben, a földre borul,

nincs könnye, de sír,

nincs hangja, de jajgat –

fátylain átdereng egy kifolyt vörös szem az égen.

Ó, a Halál!

gyolcsába tekerve a Test,

gyászába merülve az Asszony,

s az imbolygó kísértetek:

János,

József, Nikodémus,

lebontott szőke hajjal Mária Magdalából.

Mindent beborít, mindent befed. Éj van.

Nem lesz soha nappal. Nem lesz soha fény.

Csillagtalan éj.

Tökéletes sötétség.

Csak a Templom falánk tigrisszeme villog.

II

Az egyik katona azt mondja a sírnál: – Fázom.

Nem mintha hidegebb volna az éj, mint tegnap, tegnapelőtt.

Nem is a bőröm fázik, nem a bőrömön érzem a fázást

A csontomban. Azon is túl.

Az, aki túl van a csonton. Mit tudom én,

nem vagyok filozófus.

Csak annyit tudok, hogy fázom.

Mire jó ez: őrizni egy halottat?

Meghalt annak rendje-módja szerint. Sose láttam jobban

meghalni még valakit, pedig már láttam életemben

egynéhány keresztrefeszítést,

nyakaztatást, fölnégyelést.

Nem való ez: római katonának

strázsálni a zsidók halottját.

Ráadásul ilyen hidegben.

Bár voltaképp nincs is hideg.

Néha még meg is izzadok a köpenyemben.

És mégis didergek belül.

Sose hittem: belül is vannak fogaink?

Az ember végül megbolondul itt,

ebben az elátkozott Júdeában.

Ismeritek a hegybe vájt vagy földbe vájt sírboltokat és rajtuk a kis ablakot?

Bár ablaknak nevezni túlzás egy ilyen szelelőlyukat.

Néha megpróbál az ember benézni rajta,

forró nyáron, Egyiptomban vagy Júdeában, ahol nem égetik a holtakat;

mert nagy a Birodalom, minden földre és szokásra kiterjed

(bár, magunk közt legyen, szívesebben ülnék otthon a tűzhelyemnél).

Egyszóval nyár van, megpróbálsz az ablakon benézni,

s arcodba csap a föld alatti doh, az a nyirkos, áporodott hideg.

Mintha arcodba fújna a Halál.

Hát így vagyok: csupa nyirkosság csontjaim közt, doh árad számon, orromon.

Sírbolt vagyok, holtan fekszem magamban, magamba nézek,

s arcon lehellem magamat saját halálom nyirkos hidegével.

No, adjatok egy kortyot innom, mielőtt megfagyok.

Hallottátok? Mi ez a zúgás?

Mintha madarak húznának fönt a magasban.

Vagy lent a föld alatt? Nem vagyok benne biztos.

Mert egy kicsit összekeveredett. Nekem legalább úgy tűnik föl.

Mármint a magasság s a mélység.

S ez a szárnysuhogás: szavamra, azt hinném, kisértetek,

ha hinnék a kisértetekben.

Négy évvel ezelőtt

az Isten mellett álltam őrt egy téli éjszakán.

Hullott a hó, fütyült a szél.

Szavamra mondom, ott se volt ilyen

vacogtató hideg.

Cudar egy ország ez a Júdea.

Adjátok azt a kulacsot.

III

Ezen az éjszakán

nem aludt se Annás, se Pilátus, se Kaifás.

Se Simon, a cirenei, ez egyre föltört vállát borogatta.

Nem aludt Barrabás se. Ő a kopár utcákon kóborolt.

A kutyák nem mertek ugatni. Minden kaput bezártak.

Feszítsetek meg! – nyögte Barrabás. Bezörgetett a kapukon.

Kaifás kapuján és Annás kapuján, és átkozódott, hogy becsapták.

Pilátus udvarán az őrök ostort fogtak, elzavarták.

Az éj sötét volt, néma volt, egyetlen hangja volt, ez a sakálüvöltés.

Heródes fölneszelt, azt hitte, Barrabást kiált a nép

s feszítsd meg!-et kiált. De néma csönd volt,

a városban sehol sem támadt zendülés,

Pilátus katonái sem

rendeztek pogromot sehol,

teljes volt a rend és a nyugalom.

Csak a fekélyei kezdtek viszketni kínosan. Meg kellett ráznia a csengőt.

Már jöttek is a szolgák, futottak finom kenetekkel.

Sebeibe olajat öntögettek,

mások meg füstölőket hoztak és illatszeres ládikákat,

hogy elfojtsák a rothadó

negyedes fejedelem bűzét.

Ezen az éjszakán nem aludt Mária, az anyja sem, s a másik Mária sem, Magdalából.

És Lázár sem aludt Betániában, ő azon tűnődött, hogy vajon merre járhat

barátja, a Halálon Diadalmas.

Időnkint az ajtó felé tekintett, mint aki várja, hogy belépjenek.

Később kiment a ház elé, föltámadt szemét összehúzta,

de semmit nem látott a vaksötétben. Egy szentjánosbogárnyi fényt se.

Péter a cenákulum küszöbén ült és harmadnapja zokogott.

János Mária kezét simogatta.

A többiek hallgattak komoran.

Csak Mária, a magdalai készítgette gyolcsait s a balzsamot,

és egy kis amforát a gyolcs közé dugott, hogy legyen

mivel meglocsolja lábait, ha netán mégis szembejön az úton.

Jakab egyszerre fölfigyelt: mintha lépteket hallott volna odakint.

S most mindannyian hallották a lépteket.

Ahogy elindulnak és valahonnét

a léten túlról lassan közelednék.

IV

A kocsmában a katonák hozattak még egy fordulót.

De únták már a nagy duhajkodást, s mentek is volna már,

ha nem a kietlen kaszárnya várja őket.

Öklükkel ütötték az asztalt, doboltak a padlón a lándzsanyéllel.

Hozta a lány a bort. Rá-rácsaptak a tomporára, de inkább csak szokásból.

Töltöttek, ittak.

Savanyú volt a bor,

savanyú is meg keserű is,

ecet- és epeízű.

Bóbiskoltak. Tünődtek. Szitkozódtak.

Akkor meghallották a lépteket.

Nehézkesen rohanó lépteket. No mi az, riadó?

Fogták a kardot, lándzsát, megzörrentek a sisakok.

Kivágódott az ajtó.

Négy rémült arc, nyolc reszkető láb,

négy tátott száj, s nem jön ki rajta hang.

S mögöttük, a tárt ajtóban a Hajnal.

V

Mária Magdalából énekelt. Ó, élet, élet,

halál méhéből született, halál gubójából kikelt!

Másodszor lett első napunk, új teremtés legelső napja, lángolj!

hajnali fény, örömünk fénye, világolj!

hajnali harmat, kegyelem harmata, csillogj!

énekeljetek madarak! lombosodjatok lombok! füvelljetek füvek! fuvalljatok fuvalmak!

megjött az én Jegyesem, megjött akire vártam,

jön koszorúsan a réten, hóharmatnál is fehérebb a napsugárban!

nyomában édesség terjeng, körülötte ragyogás!

Rab vagyok, válts ki hamar, mert elemészt a vágyakozás!

Kovács István: Feltámadás

Nem őriz Téged

tizenkét apostol

Van aki fél

van aki harminc pénzt kapott

A katona

fegyverét

páncélját nyújtja feléd

Oltsd magadra

hogy fölizzon

bordáid közt a lándzsa

Hajnali város

Hasadt falak

Tömjén-nehéz a pára

Üres kereszten

N.É.G.Y.

b

e

t

ű

Kunszery Gyula: Húsvéti fák

Azon a vasárnap

ujjongtak a pálmák,

mert a megváltásnak

messiási álmát

valósulva látta

Jeruzsálem népe;

jött Jézus … lepleket

dobtak le elébe,

s lengettek fölötte

büszke pálmaágat,

azon a vasárnap.

Akkor, csütörtökön

a szelíd olajfák

karcsú ágaikat

lankadtan lehajták,

mert a Getsemane-

kertben gyötrelemmel

vért verejtékezett

egy magános ember,

vére szétfolyott a

fekete rögökön,

akkor csütörtökön.

Azon a pénteken

szomorú szél susog,

búsan hajladoztak

bánatos cédrusok,

mert fönn a Golgotán

cédrusfából ácsolt

kereszten függött egy

véresre korbácsolt,

meggyötört, megkínzott

kihűlt, sápadt tetem,

azon a pénteken.

S a másik vasárnap

úgy pirkadat tájba’

kivirult a világ

valamennyi fája,

északi fenyőktől

délszaki pálmákig

mind üdén kizöldel,

lombot hajt, virágzik,

mert halottaiból

Jézus ím feltámadt

ezen a vasárnap!

Harsányi Lajos: Húsvéthajnali varázs

A kert fölött az éj suhog.

A fák, mint őrök állnak.

Még itt kisért borzalma a

Nagypénteki halálnak.

De hirtelen egy villanás

Cikáz a kerten végig.

A Getsemaneh bokrai

A villanást megérzik.

A hajnal ébred. Annak a

Gyémánt szeme sugárzik?

– Nem, nem! Valaki jár itt!

A kertnek útja még sötét,

De rajta kavics roppan.

Valaki némán átlebeg

S megáll a tar bokorban.

Egy kis madárnak felnyilik

Trillára termett ajka

És füttyögő ezüst sipon

Ijedt dal tör ki rajta.

A hajnalt érzi a madár.

Annak veri trilláit?

– Nem, nem! Valaki jár itt!

Az árnyék mozdul hirtelen,

Az alvó kert felébred.

Szent borzalommal néz körül

A bokrokon az élet.

A fák között valaki áll,

Fehér ruhája lebben.

Angyalsereg gyűl hirtelen

A Getsemaneh-kertben.

Az utat végig térdelik,

A hajnal felsugárzik.

– A Megfeszített jár itt!

Görgey Gábor: Epiphania

S akkor következett

a boldog megtestesülés.

Ujjongott. Szem, kéz, láb és zsigerek!

Test. Két test romlandó gyümölcse.

Amúgy egy arc csak: szátlan és fogatlan.

Mindig a be- és kitüremkedő

öröklét szintelen vizében.

Ó, hüllők példaszerű élete!

Öröklét helyett három évtized.

Anyagcsere, bélsár, pollúció.

A kísértés páncélbőre alatt

kifúló lázas lüktetés.

De mégis: szem, kéz, láb, és zsigerek!

Igen, kellett a bizonyosság

mindannyiunknak:

kézzelfogható mennybemenetel.

Mezei András: Példa

És Jézus akkor visszatért,

míg a kivégző-osztagok

körülvették a zsinagógát –

Nagypénteken a templomot.

És megtörvén a kenyeret

ismét az asztalfőre ült

ott az utolsó vacsorán

vére, húsa megtestesült.

Sorolván már a tíz csapást

benn, benn a hamuszin rabbik,

megértették az áldozat

krisztusi körforgásait.

Babits Mihály: Eucharistia

Az Úr nem ment el, itt maradt,

Őbelőle táplálkozunk.

Óh különös, szent, nagy titok!

Az Istent esszük, mint az ős

törzsek borzongó lagzikon

ették-itták királyaik

husát-vérét, hogy óriás

halott királyok ereje

szállna mellükbe, – de a mi

királyunk, Krisztus, nem halott!

A mi királyunk eleven!

A gyenge bárány nem totem.

A Megváltó nem törzsvezér.

Ereje több, ereje más:

ő óriásabb óriás!

ki két karjával általér

minden családot s törzseket.

Egyik karja az Igazság,

másik karja a Szeretet …

Mit ér nekünk a Test, a Vér,

ha szellemében szellemünk

nem részes és ugy vesszük Őt

magunkhoz, mint ama vadak

a tetemet vagy totemet?

Áradj belénk hát, óh örök

igazság és szent szeretet!

Oldozd meg a bilincseket

amikkel törzs és vér leköt,

hogy szellem és ne hús tegyen

magyarrá, s nőjünk ég felé,

testvér-népek közt, mint a fák,

kiket mennyből táplál a Nap.

Juhász Gyula: Az utolsó vacsora

János a Mester nagy szivén pihen,

E tiszta szíven, e csöndes sziven

Pihen, de lelke a holnapra gondol,

S fiatal arca felhős lesz a gondtól.

Mély hallgatás virraszt az asztalon.

Az olajfák felől a fuvalom

Hűsen, szomorún a szobába téved,

Be fáj ma a szél, az éj és az élet!

Tamás révedve néz a mécsvilágra,

Péter zokog és árvább, mint az árva,

Judás se szól, csak apró szeme villan,

Remegve érzi: az ő órája itt van!

Csak egy nyugodt. Nagy, sötétkék szemében

Mély tengerek derűs békéje él benn.

Az ajka asztali áldást rebeg,

S megszegi az utolsó kenyeret!

Görgey Gábor: Egy vacsora anatómiája

Ő. Pontosan meg nem nevezhető.

Illetve bárminek nevezhető,

minden név telitalálat,

mert ő van abban is, ami nem ő.

Azaz ami nem ő, az is ő.

Minden tárgy és minden személy

végül ide visszavezethető. Ő

mielőtt. Még nem tudni, mi előtt.

Csak a várakozás, mint egy fontos

sajtókonferencián,

újságírók és tanítványok

ajaklesése,

hogy vajjon mi előtt ez a mielőtt

önként, nem elővezetés terhe mellett,

habár a hatalom rítusa szerint

hagyta ezt is lejátszódni. Az elfogatóparancs

évezredes konvencióját. A pribékbujócskát.

Az érdekképviseleti szervek

ideoteológiáját. A segítségére szorulók

szadista bacchanáliáját. De csak azért,

mert hagyta, azaz önként

átadta. Mit? A bűnjelet?

Az ellenséges megbízatás

bizonyítékát? A kémeszközöket?

Vegyszerrel írott jelentéseit?

Kétségtelenül történt valami,

ha egyszer átadta. De mit? Átadta

magát, nem titkosírást,

sem titkos leadót, se fegyvert,

hanem mindent, amije volt:

corpus mystidelicti. Ott, helyben, magát

a szenvedésre, de kínhalálának elemeit

ha valaki formába képes önteni,

ki lehet az? Ki sírás közben

lázasan keres logikát

a történet átláthatatlan káoszában.

Sőt, használható

jótanácsokat osztogat,

míg a beleit ráncigálják.

Mindent megad, ami dukál a szenvedésnek,

szent, mondjuk így, egy név ez is,

annak, aki megnevezhetetlen.

Aki a sejtések vacsoráján,

az alattomos nyitány

pillanatában, amikor

a láthatatlan karmester beint,

a másnapi émelygés előérzetében,

midőn a háziorvos

közölni fogja: rák! – még akkor is szent

és tiszteletreméltó, mint egy

prófétai agg,

holott fiatalemberarcán

meg-megrebben a teleologikus rettegés

előárnyéka, valahányszor

megmunkálható és illeszthető

deszkafát lát

lehetséges szálkáival,

de azután újra fegyelmezett –

és tiszteletreméltó

kezébe vette, mint a sebész

önmaga szövettani metszetét,

a testéből kihasított kenetet

a tárgylemezen, a világburjánzás

jeleivel, kezébe vette

a kenyeret, e vértelen húst,

megtörte és mintha csontok

ropogtak volna benne, a kenyér

inai, rostjai, erei

szakadtak gyengéd szorításában,

ahogy megtörte,

tanítványainak adta, a tanácstalanúl

várakozóknak, kik nagyétvágyúan

neki szerettek volna látni végre

az evésnek, de ma valahogy

minden más, valami lóg a levegőben,

ő is körülményesebb

a kelleténél

és az ünnepélyes, halk szavakba

belekorgó gyomornál

nincs kínosabb, márpedig ő

tanítványainak adta,

majd hálát mondott, nem azért, hogy

ezt is megúszta,

ép bőrrel kievickélt

– ellentétben másokkal, hi-hi – a kataklizmából,

irháját ajnározó öröménekkel

a mindent elhárító és mindenható

Nagy Radarernyőért,

nem azért, hanem a csapásért,

mely közeledik, hálát mondott

és így szólt, tagoltan,

pániktalan szavakkal,

eltitkolván a rettegés verejtékszagát,

pedig már hátgerince tövéből

lassan húzódott föl az agy felé

a sivatagi tetovált

varázsló gajdolása,

de ő

visszazavarta lukaiba és így szólt:

Vegyétek, amíg venni lehet,

az alkalmat ne szalasszátok el,

ne várjatok, mert a kiürült tálban

összegyűlnek majd az elkésett kezek

és az ürességben összezsúfolódnak

nyüzsögve és csevegve,

mint egy követségi fogadáson,

ezért most vegyétek

és egyetek ebből, kialvatlan konyhalányok

átlényegült dagasztásából

kétségbeesett hajnalon,

a magasságba földerengő pékség

testmelegéből,

oldódjatok és egyetek ebből

mindnyájan, azaz valamennyien,

tehát mindenki, vagyishogy kivétel nélkül,

mármint ti mind,

akik vagytok és lesztek,

nincs megszorítás, numerus clausus,

nincs, nincs, igen: mindnyájan,

mert ez az én, nem tudom pontosan,

idegen anyag tulajdonképpen,

mégis enyém, hát meg kellett szoknom,

nem volt könnyű, de végül sikerült,

persze mostanra sikerült,

hogy meg kell válnom tőle

(ez mindig így van,

ennyit már megtanultam itt)

megválók tőle, mert ez az én

testem (erről most semmi többet,

igen, megszoktam, de a véleményem

azért megvan róla, furcsa szerzet,

például ott a pusztában, amikor …

de ne is beszéljünk róla, elég annyi:

majdnem megcsúfoltál, meg bizony) testem,

mely értetek, csakis értetek,

azaz ükunokáitok végtelen láncolatú

ükunokáiért, mert minden jövendő

kromoszómát is belekalkuláltam

az évezredekbe, övék az eledel,

mely értetek

adatik, nem azért, mert így adódik,

nem adagolva és nem is addig, ameddig

a lelki takaród ér s nem adomány-

adogatásként és adósságod

sem lesz belőle, ha elfogadod,

hanem egyszerűen így: adatik. (Csönd.)

A vacsora után elmozdult belek

földtani képe, falvak, városok

összedobált romhalmazai,

világátrendező emésztés

fölött, sötét égbolton

a holdostya úszik lassan át,

a vacsora után

ugyanígy (pontosan ugyanígy?

nem volt láb, mely odébb

lökte az asztalt?

nem mozdultak el a tálak?

a kéz ugyanonnét indult ugyanoda?

a légifolyosó az asztal peremétől,

a kezdettől a célig nem változott?

és ugyanaz a kéz volt?

sejtek, toxinok, meszesedések

folyamatában a relatív perc

évmilliói mit műveltek ott?)

de mondjuk: ugyanígy

kezébe vette

(mint föntebb, ismétlés)

kezébe vette

a kelyhet, megannyi múzeumi

darab egyszerű ősét, az is

lehet, hogy fakupát,

hordóillatút, mely

megszívta magát borral örökre

vagy tűzre nem vetik,

mint test a vérét, a beleivódott

nedvet és illatot

(lám, ha ötvösremekből

egyszerűsítjük, tulajdonképpen

bonyolultabbá tesszük) a kelyhet,

majd ismét ezek az ismétlődések,

mintha mindig minden ugyanaz volna,

holott soha semmi nem ugyanaz,

de mindig kísért a kísérteties

egyszer-már-láttam

félálom-állapot,

mert valahol valami valamikor

mintha újra meg újra, majd ismét

hálát adott, azt, amit adhatott

a kizöldült belső sivatagból

és, igen: és, világkapocs,

összetartozások édesded és-jei,

gyermekek boldog

ésekkel hadaró egymondatusága,

ez a minden-mindennel-összefügg

grammatimetafizika,

lényeg és időrend madárnyelve: és

így szólt, ahogy ő is várta volna,

ha nem ő, hanem őhozzá szólnak,

kiszomjazottan valami fontos

tartalomra – de most egyedül

hagyatva, a magány hold-tájain így szólt:

Vegyétek, megint ugyanaz a vegyétek,

de azóta mennyi mindent bejártam,

messzire jutottam önmagamra mért

világűrnyi egyhelyben-zarándokutamon,

de ismét csak ennyi, hogy vegyétek

és igyatok ebből, itt most nehéz lesz

jóízűt húznotok a vacsorára,

nem alkalmas a pillanat, tudom,

le kell öblíteni azt a valamit,

mely ezúttal fekete tintahalként

csapkod a gyomrotokban,

ez nem a megtört kenyér,

ez valami régebbi étek ott,

mondom, igyatok ebből

mindnyájan, azaz valamennyien,

tehát mindenki, vagyishogy kivétel nélkül,

mármint ti mind,

akik vagytok és lesztek,

nincs megszorítás, numerus clausus,

nincs, nincs, igen: mindnyájan,

mert ez az én, tulajdonviszonyaimmal

mindig is zavarban voltam,

mert azt, hogy mi az enyém

és mi nem az,

átélni igazán nem tudtam soha,

számomra a teremtés

gazdagságában a legboldogítóbb

a kifosztottság tökélye,

de azért mondom, hogy mert ez az én

vérem kelyhe, lehet lelet ez is,

a mindenség laboratóriumában

kielemzett misztikus arány,

közvetlenül mégis

anyai örökség, kisázsiai

táplálkozáshoz és éghajlati

körülményekhez alkalmazkodó

vörös- és fehértest összetétel,

ez lenne a vérem kelyhe

mely értetek – értitek? – értetek

kiontatik,

a megtöretés, a kiontatás

szavak csak, de akkor

ama pillanatban jaj megmutatja

a test, hogy mi a test,

mily legyőzhetetlen

hatalom a gyengesége,

de majd csak megoldom valahogy,

ha kiontatik

a bűnök, persze jó volna tudni, mik ezek,

hiszen a vétkezés árfolyama

koronként változik,

mindig más a főbűn és az egykori

főbűn ma érdem. Csakhogy az erkölcs-

börze jegyzői

nem érdekelnek, az én

mércém, hogy boldogok, akik sírnak,

s nálam nem a törvény

számít, hanem az én egyetemes

részrehajlásom a bűnök

bocsánatára. (Szünet. Mindenki

iszik, aki tud.) Majd:

Ezt cselekedjetek, semmi mást,

no meg csak annyit, amennyi

belőle következik, csak ezt

cselekedjetek

az én emlékezetemre.

(Egyébként nem kell

sem sírkő, sem pantheon.

Ki rám gondol, attól

elég egy kavics

láthatatlan síromon.)

Szép Ernő: Jézus Krisztus

Emberek istene,

Istennek embere,

Te lehajlott fejű,

Megszegezett kezű,

Leszegezett lábú,

Lecsukódott szemű,

Te megfagyott ajkú,

Te kihasadt szívű,

Te örökre vérző,

Útszél elhagyottja,

Mezítelen testű,

Hófehér szemérmes.

Tavasszal lombtalan,

Nyáron napon égő,

Te ősszel megázó,

Te télen megfázó,

Szélben takaratlan,

Viharban búvatlan.

Te nappal életlen,

Éjszaka fekvetlen.

Özvegyek karója,

Leülő koldúsnak

Támasztó párnája,

Minden úttalannak

Útmutató fája.

Gyermekek rokona,

Véneknek pajtása,

Vándoroknak botja,

Bohóknak tútora,

Pásztorok vezére,

Juhok gyapjújából

Tövist válogató,

Szamár hosszú hátát

Végig simogató.

Jajnak trombitája,

Sóhajnak vonója,

Némának ekhója,

Könnyeknek kendője,

Éhes vendéglője,

Bénának fürdője,

Esettnek mentője,

Vakoknak gyertyája,

Poklosok barátja,

Halálnak doktora,

Mindenki testvére,

Egyetlen magános.

Te másról beszélő,

Te tengerre lépő,

Te egekre néző.

A kínoknak grófja,

Herczegek herczege,

Királyok királya,

Szegények szegénye,

Harmincz ezüst érő,

Harminczhárom éves.

Te felhőbe szálló,

Te mennyekben járó,

Tejúton sétáló,

Fényességben álló,

Szivárványra dűlő,

Te angyalt tanító,

Te bárányt vezető,

Galambnak gazdája,

Kelet majorosa,

Nyugat bíborosa,

Csillagok csillaga,

Örök trónörökös,

Örökös boldogság.

Mindig új utakon

Vasadi Péter: Völgykeresők

nincstelenek, angyalok s feketék

farkascsorda csapáson jönnek

ám szívük úgy rejti a törvényt

mint darócruha az édes szentet

ó, micsoda angyalok!

szárnyuk ág reccsenése

nyomorúság gödrei két orcájuk

fekete tárna-szemük mélyén

a szertelen ragyogás

cseppkő csontjaikon elsápad a bőr

inaikban a völgykeresés

izgalma remeg.

Itt állnak mind:

alattuk a völgy, felettük

az ég az öröklét aranyával

szívükben a lábadozó öröme

mert boldogok ők

homlokukon lelkűk didereg

az országok országa övék

boldogok ők

a megrugdalt szelídek

tenyerükben érik a mennybolt

boldogok ők

a szomorúk, akiket meghajszoltak

a föld ölükbe borul

boldogok ők

az igazság éhesei

csordultig telnek a fénnyel

boldogok ők

az irgalom rongyosai

virágtalan nem marad ajkuk

boldogok az árokba

taszítottak, némaságukból

örökös ének születik

boldogok ők

mert válluk galambfészek

Csanád Béla: Pieta

Emeld fel, lecsukló fejed,

nézz ránk üveges szemmel!

Veled együtt emeli fel

öntudatát a mártír,

ki bebalzsamozva fekszik

jólétünk kirakatában.

Emeld fel szavadat, néma,

szólalj meg, biggyedt száj!

Veled együtt hallgatott el

a vitatkozásra képtelen,

mégis örökké kérdező ifjú

és a reménységeit szégyenlő gyermek.

Némítsd el a kurta vezényszavak

uralmát a földön.

Emeld fel szempilláidat,

s nézz ránk ítélő szemmel!

Élettel szembesítő halálod

ne szűnjön vádolni minket.

Támadj fel! Akit anyaöl

ringat, életbe indul.

Megszültelek, megszüllek újra,

támadj fel, Istennek Fia!

Emberfia! Mindenki gyermeke!

Rónay György: Mária éneke

Isten várakozása! világ várakozása! de megpróbálod szívemet!

Azt hiszitek, nem látom, mit kell elviselnem?

Választottságom véghetetlen árát,

barlangszobám falán az eljövendő szenvedések árnyait,

keresztutam tizennégy állomását?

Azt hiszitek, nem érzem

halott Fiam fejének súlyát az ölemben,

s haldoklását, a bűnök vas szögével átveretve,

a bűnök tövisével koronázva

szivemben az Idők Végezetéig

a ti vétketekért?

Ó, hiszen könnyű volna vaktában felelni:

Íme az Úr szolgáló lánya – könnyű volna

meghajolni egy ismeretlen sors előtt!

De tudva sorsomat, érezve ártatlan szívemben máris azt a hét tőrt,

s méhemben mégis megfoganni Fiam örök agóniáját:

miféle nász ez, Istenem, miféle nász,

miféle anyaság?

s mért éppen engem választottál

irgalmasságod oszlopául?

Mért éppen nekem adtad ezt a két szemet,

látni világunk mérhetetlen szenvedését?

Mért éppen nekem ezt a szívet,

hogy csordultig megteljék szánalommal értük,

kik mint a fázó kisdedek, vacogva megváltásukért zokognak?

Hogy pattanásig teljék szeretettel,

s élni se tudjak már, ha nem édesanyádul?

Jól van. Hát legyen, ahogy akarod.

Tótfalusy István: Az angyali üdvözlet

Lukács 1,26–33.

Örömhír ez … Mi volna boldogítóbb,

mi volna szebb, mi volna édesebb,

mint öntestünk-vérünkből testezett

emberként bírni Őt, a Boldogítót?

Örömhír ez … S mégis mi fájna jobban

a boldogságnál, milyen gyötrelem?

A Szűz szívébe messzi sejtelem,

hét tőr kegyetlen, égő árnya lobban.

Örömnek s szenvedésnek néma násza,

Krisztus keresztjének törvénye int.

Gábor nem szól. Áll. Vár a válaszára.

A Szűz könnyes szemével rátekint:

„Íme az Úrnak szolgáló leánya,

legyen nekem a te igéd szerint.”

Rónay György: Annunciáció

Barlangszobád mélyén üdvözlégy Mária, teljes malaszttal.

Angyalszárnyak suhogásában áldott vagy te az asszonyok között.

Kopogtat sziveden a Lélek:

itt az idő a Kígyó fejét széttipornod.

Téged választott kezdettől az Úr, kezdettől várja válaszod.

Téged állított mindensége közepébe, tebenned tornyosulnak tervei.

Egyetlen kis szavadtól függ a Történelem változása.

„Nem” – mondod, és az üdvösség nagy terve összeomlik,

a próféták reménye hamuvá lesz,

s a Szeretet, mely a parttalan Isten áradni vágyó partjain türemlik,

zokogva visszafordul önmagába.

Barlangszobád mélyén „üdvözlégy!”, így köszönt az angyal.

Eljött a pillanat.

A Pokol Tornácán az ősatyák sóvárgó szíve megremeg,

jövendő nemzedékek lelke sír didergőn,

a sírok lepte Föld vonagló indákat növeszt karokból,

s irgalomért sikoltanak a föld alatti emberöltők: –

üdvözlégy, kegyelemmel teljes, áldott az asszonyok között.

A Teremtés lélegzetfojtva hallgat,

s Gábriel szárnyain az Isten

várakozása foszforeszkál.

Csanádi Imre: Mária és Erzsébet

M. S. mester Selmecbányái oltárának szárnyképe (1506)

Erzsébet asszony láttatik e képen,

repdes a magzat, dagadó méhében,

mikoron hozzá maga-személyében

Mária mégyen.

Mária, szép szűz, virágok virága,

piros köntösbe, vont-arany ruhába,

öltözék illő, ékes komolyságba,

mennyei mátka.

Zsong még fülében szava Gábrielnek;

benne is, tudja, megfogant a Gyermek.

Közli nénjével, ihol, a Kegyelmet:

csók kezet illet.

Mennyei méltóság, lebegő kecsesség!

Két hölgy köszönhet egymásra szerencsét.

Fehéren burkol fejet patyolatvég,

sőt repes is még.

Körül tavasznak mindenek örülnek,

fű-fa zöld, kéklőn hegyek ünnepelnek, –

kedvre vad kőszál, varasodva, gerjed:

jöjjön a Gyermek!

Gót arany villog sima-boldog égen,

béke víz tükrén, vártornyok kövében,

szerte-kóborló halandók szivében,

mint soha még nem.

Hát a plánták mily vetekedve ontják,

hódolatként, a reneszánszi pompát!

Kék irisz büszkén bodorítja kontyát, –

söprik a szoknyák.

Les rajongón a kegyes asszonyokra

bíbor orcákkal bazsarózsa bokra;

karcsú tő epren szirom-csillagocska –

mind mosolyog ma.

Jaj pedig, mit nem mutogat még tábla!

Gyermekből Férfi – kínba megy, halálba!

Irtózz, keresztyén! – ama szent dámákra

sandítva bárha.

Ujjong, zsolozsmáz gazdag Selmec-Bánya,

pór, pap, mészáros a keresztet hányja.

Áll a szép oltár! – a Céhnek sem bánja

bő adománya.

Köss batyut, piktor! Nézz új hazát, házat!

Munkát és márkát jó az Isten – más ad!

Láthatják: M.S. – majd: 1506 …

Virrad a Század.

Garai Gábor: Betlehemi pásztor fohásza a vajúdó Máriához

Lehet, a Lélektől fogant

Magzatod, Mária,

az is lehet, kit szülni fogsz,

e jámbor ács fia,

s ha fattyúval vagy viselős,

vajúdó, szent anya –

én mindenképp megáldalak –

mi kétségem lehet –

ki hajnalra világra jön,

az a te gyermeked;

s ím, pálma-zsuppos kínpadod

előtt letérdelek.

Majd, hideg verejték ha ver,

ez a szelíd barom

leheljen rád, s kezem legyen

kezednek oltalom,

mikor belülről fölhasít

a gyilkos fájdalom.

Először, hogy megláttalak,

s rám emelted szemed,

tudtam, olajfaligetek

békéje van veled,

s árnyat lel a pusztában is,

aki téged szeret.

Az Írás megváltást igér –

te az ember Fiát

vezérled életre a kín

véres redőin át;

s ki elbitangolt, kezesül

vad nyájam, a világ.

Méltán szökött föl üstökös

az ég ormaira:

hús-vér öröklétben remél

pásztorod, Mária,

ha már arra ítéltetett,

hogy meg kel! halnia.

Reményik Sándor: József, az ács, Istennel beszél

Magasságos,

Te tudod: nehéz ez az apaság,

Amit az én szegény vállamra tettél.

Apja volnék, – és mégsem az vagyok.

Ez a gyermek … ha szemébe tekintek,

Benne ragyognak nap, hold, csillagok.

Anyja szemei s a Te szemeid,

Istenem, a Te szemeid azok.

Gyönyörűséges és szörnyű szemek,

Oly ismerősek, s oly idegenek …

Ez az ács-műhely … ezek a forgácsok …

Mit tehettem érte? … mit tehetek?

Én tanítottam fogni a szerszámot,

Mégis rá fogják majd a kalapácsot.

Úgy félek: mi lesz?

Most is ki tudja, merre kóborog,

Tekintetétől tüzet fog a műhely,

Tüzet fog a világ, s egyszer ellobog.

Ó, jó volt véle Egyiptomba futni

S azután is óvni a lépteit,

Fel a templomig, Jeruzsálemig,

Míg egyszer elmaradt …

Ó, jó volt, míg parányi rózsaujja

Borzolta szürkülő szakállamat,

Ezüst nyomot hagyott már akkor is,

Komoly nyomot parányi rózsaujja.

S most olyan más az útja …

Vezetném és Ő vezet engemet.

Csak azt tudom, a Te utadon jár,

Magasságos,

De ki tudja a Te ösvényedet?

Te vagy az atyja, – én senki vagyok,

Az Evangéliumban hallgatok,

S hallgat rólam az Evangélium.

Weöres Sándor: Mária siralma

Nem tudtam a búról,

most a bú megölel,

halványsággal belehel.

Jaj nekem, én fiam,

égi virágszál,

igen elváltoztál,

messzire távoztál.

Iszonyú vasszegek

törik a csontodat,

facsarják izmodat,

jaj én fiam, én fiam,

feketülő vérrel

csombókos a hajad.

Az éjjel álmomban

kicsi baba voltál,

fürdettelek téged

egy nagy tekenőben.

Abban a nagy tekenőben

tükrözött az égbolt,

jaj én fiam, én fiam,

két szemed is kék volt.

Gonoszok lándzsája

szúrja át a melled,

gyere vissza, jaj én fiam,

maradj anyád mellett.

Álmomban csókoltam

apró dundi lábad,

mosolygott a csöpp szád,

jaj én fiam, én fiam,

hadd menjek utánad.

Véred hullása

szemeim sírása,

szép arcodnak hervadása

szívem szakadása.

Gőgicsélve heverésztél

két karomba dőlve,

hullt, csak hullt a zápor könnyem

a nagy tekenőbe.

Rászegeztek a keresztre,

nem igaz, nem, nem,

jaj nekem, megfulladok,

fogjatok föl engem.

Szíved fárad,

karod is kiszárad,

éjféltájban sötét hollók

tépázzák a vállad.

Jaj nekem, én fiam,

jaj én fiam.

Hervay Gizella: Pieta

Mária voltam, Mária,

Jézus voltál ölemben.

Tested soványodott,

szájad keskenyedett,

tekinteted távolodott.

Jézus voltál ölemben,

Mária voltam, Mária.

Petröczi Éva: Patrona Hungariae

„Hun vennétek sáraranyat,

Kódus magyar népe?

Mi elmegyünk Boldogasszony kis kertjébe,

Kérvén kérjük, adván adják.”

*

Kérünk és nem csalatkozunk,

Kertjében áll Nagyasszonyunk.

Kertjében áll, köténye kék

rétjét országnyi láb tapodta szét.

Áll rongyosan, nyújtja felénk

kevéske aranyát; az Égi jegyes gyűrűjét.

Takáts Gyula: A sümegi csodatevő Máriához

Pár nap, vagy pár hetecske tán,

aztán én is fegyvert kapok.

Segítsél addig Szűz Anyám,

Úgy száguldanak a napok.

Fogjad meg földünk tengelyét,

mint kocsin, mely dombról szalad,

kacsódban szikrázzék a fék,

mert lásd, istráng, kötél szakad

és menthetetlen zúg a Föld.

Ragadd meg véres tengelyét.

Tündöklő csodáid között

a nagyra most nyíljék az ég.

Hogy aztán majd a milliók

a trónra szent szíved tegyék,

s körötted mind a tiszttartók

szórják az Egyház szellemét.

A tornyokon, az ormokon

fehér zászlók lobogjanak

s a sok ember, ki mind rokon,

dolgozzon újra boldogan.

Fordulj felénk jó Szűz Anyánk,

ki ölben tartod szent Fiad

és véle ringattad e tájt

sok füstös évszázad alatt.

Tehozzád hordta bánatát,

gennyes sebét és kínjait,

nyögvén török és úr igát,

e nép csak jó szívedben hitt.

Te kéklettél várunk alatt.

Kegyelmedtől tüzelt a bor.

Búzánkban fénylett szép hajad,

Te gyémánttal ékes csokor.

Szent Sarló! Tégy magyar csodát!

Sebem helyett a földtekét,

e véres sárt hozom magát.

Vegyed kezedbe gyeplejét.

Tereld útra! Mint vad fogat

lángolva hordja népeit

és üszke a csillagokat

kormozza, gyászra festve mind.

Nézd, menthetetlen zúg a Föld!

Ragadd meg őrült tengelyét.

Tündöklő csodáid között

a nagyra most nyíljék az ég.

Ady Endre: A pócsi Mária

Ma Máriától jönnek a szivek,

Ma Mária-kép minden durva lábnyom.

Szívemben sír a pócsi Mária

Egy őszies, emlékes délutánon.

»Óh, Mária« – mindig új-új csapat

Énekel a poros, tarlott mezőkön,

Ezek hozzák magukkal a hitet

S porfelhőben fölöttük ez a nő jön.

Óh, Mária, Pócson is lakozó

Regina Vitae és maga az Élet,

Itt, Érmindszenten, útra készülőn,

Ma, csúf napomon, Veled hadd beszélek.

Egy idő óta megnőtt a szivem

S a szép bűnöktől keservesen tiszta

S most hirtelen csak Tégedet keres

Egy szüzetlen és bűnös kálvinista.

Tegnap volt az oláh Mária-nap,

Tegnap temettem minden élet-rangot

S ma jönnek meg a pócsi búcsusok

S ma táncolnak a kicsi, móc harangok.

Hogy ki vagyok, ma kezdem sejteni:

Rossz ébredő és sokat próbált fekvő,

Az Életnek rosszul nősült veje,

Vallástalan és nőtelen, öreg vő.

Ma kell kihúzni a szomorú tőrt,

Melyet az élet szivembe belévert,

Ma felejtek el minden igazat

S ma bocsátok el minden régi némbert.

Ma tudom, hogy csak Mária maradt.

Szívemet most már csak Mária lássa

S e Mária nem régi fancsali,

De mindennek egyesitő, nagy mása.

Mária a nagy, fehér jégtorony,

Mária a zászlóknak szent zászlója,

Mária a mennyei paripa,

Ha vágtatván visszaköszönök róla.

»Óh, Mária« – hallga – giling-galang,

»Óh, Mária« – és mégis ez a minden:

Ma érkeznek Pócsról a búcsusok

S processziók én rossz idegeimben.

Óh, Mária, ma már azt üzenem

Azoknak, akik halálomra lesnek:

Úgy kívánja a pócsi Mária,

Maradjak meg magamhoz érdemesnek.

Ma egyszerűbb, emberibb a dolog,

Ma már tudom, hogy nem nagy csoda élni:

Egy Mária, még hogyha pócsi is,

Pogányokkal is tudhat jól beszélni.

Mikor már minden hit-húr elszakadt

S az emberben a barátja se hisz már,

Jön Mária s Pócsról a búcsusok,

Jön a szívünk, multunk és játszva visz már.

Ma már hiszem: nagy döntés vár reám,

Legyőzni mindent, mi ellenem támadt,

Mutatni egy példátlan életet

S nem bocsátni el az én Máriámat.

Óh, Mária, ma úgy zeng a szivem

Mint szűz-nyövő, bátor diák-koromban:

Akkor lehet akárki is vitéz,

Ha a hite és már mindene romban.

Most érkeznek a pócsi búcsusok,

Szívem s őszi, száz diák-lelki emlék,

Giling-galang, ének, Ősz, Mária:

Lesz Mária és életem is lesz még.

»Óh, Mária« – jön a te életed,

Hozzák messze, szilágyfalvi oláhok,

Most jönnek már az édes babonák,

Most jönnek az igazándi morálok.

Óh, Mária, most jön a hazudó,

Igazi és Halált-incselő Élet,

Óh, Mária, Élet, giling-galang,

Áldással, hogy ma találkoztam véled.

Váci Mihály: Ave Mária

Csak gondolok Reád: – agyam fagyos tekervényei

mint neoncsövek, felderengnek

reszketeg piros fényével szelíden izzó

betlehemi nevednek.

Csak álmodom Rólad, ahogy a befagyott tavak

álmodhatnak az égről,

s derengsz Te bennem, mint az égmerengés

a jégalatti mélyből.

Csak álmodom Rólad – ahogy a sápadt hómezők alatt

a behegedt barázdák,

susogsz bennem örökkön, ahogy a fagyos rögökben

a hízelgő rozstáblák;

ahogy a leásott oszlopokban zokognak

a legallyazott lombok;

– zúzott rönk, tört hasáb vagyok: – erdőid bennem

suhogva kibontod!

Neved forró áhítata lehervadna itt a lucskos

hideg közönyben,

mint halk imák a sárba csuklanak

a tipró körmenetben.

Ki érezné meg itt

azt a bölcső-meleg mennyet,

amelynek enyhe üde neved imádkozva

engemet elmelenget.

Ki értené meg itt e hótól fuldokló,

elkékült arcú télben

neved tavaszi szeleit, melyek májust

tartanak bennem ébren.

Hogyan is hangzana e fagyvijjogásban

ez a pacsirta-sírás?

recsegő jégmezők fölött hogyan suhoghatna

neved – e virágnyílás?

Ki értené nevednek dallamát,

s dallamtalan zenéjét,

örök-zsongását, kagyló-búgását,

harangkehely-remegését,

gordonka-hízelgését, s hegedű-ujjongását

ezüst-röptű nevednek,

orgona-futamait, amellyel – nagy dallam! –

Szerelem, kereslek!

Mária! – jászlak meleg aljára vetett

kisded-kori ágyak!

Jézusi gyermekkor, mikor még hittem, hogy reám,

mint messiásra – várnak!

Mária! – esték gyapjas nyája tolong

a térdeimnél;

aranyat, tömjént kínál az éj, s bánata

arcomon könnyű tömjén.

Mária! – ez a szó felkelti bennem a sírást;

– nem e tájon születtem!

Ó, üljél szelíd öszvér hátára, – menekülj,

ó, vigyél innen engem!

Mária! – valami betlehemi szelídségű emlék

az én örök sírásom!

Egy csillag sajog bennem pirosan, s suhog

fényszárnyú örök karácsony!

Mária! –  énbennem keserű pásztorok indulnak

e szóra s otthagyják a nyájat,

torkomon örökös a meghatódottság, mellyel

kalaplevéve csodát várnak.

Mária! – zokogó ária, templomi dallam,

Ave Mária, zsoltár,

Énekek Éneke! – halk kórus, botló gyermekkoromban

már bennem dudoltál.

Mária! – dallam, ki tudja, honnan száll

s honnan kél, milyen húrról!

Csak én tudom, hogy miről énekel, milyen

szemet homályosító búról.

Mária! – verdesnek arcom körül

e hangok, mint a lepkék,

s ha hallgatok, akkor is szárnyuk

himpora lep még.

Ha hallgatok is, – én örök neved

susogó rozstáblájában alszom,

ha alszom is, neved búzavirágzása

szenteli arannyal arcom.

Stetka Éva: Ha…

Ha azt mondhatom, mindent odaadtam,

s már semmim sem lesz, csak ez a tudat,

magamtól is, Teérted elszakadtam –

add meg irgalmadat!

Dávid Rózsája, Napkeleti Rózsa

imádkozz értem, hogy ez így legyen.

Ha eljön majd a legutolsó óra

oldozzon föl a kegyelem!

Major Zala Lajos: Ima ablaknyitáskor

(még mielőtt cigarettára

gyújtanánk és serkentő

tablettát szednénk)

Fehér-rózsa Mária

Pirkadás-kehely Mária

csontjaimban naperő

izmaimból bizalom

fehér-rózsa nyugalom

Pitymallat-rózsa Mária

Béke-bimbó Mária

Derengés-szirom Mária

béke-harmat elcsöppen

vérkocsányon elgurul

gyökerekből fényporzókba

az idegek felszedik

a létembe betakarják

perceimmel simogatják

neurózisok nyűgei

pusztuljatok testemből

lelkemből

az agy sejtjeiből

mindörökre

ámen

Rezek Román: Egyszerű szonett Szűz Máriához

Már oly rég csend van, s mégis boldogan

– mint halni járó vágyak kerülője–

Tenálad, Mária, Mesterem Szülője,

bízó lélekkel húzom meg magam.

Mezők virágát hoztam ím, Neked,

egy dalt dudolva teszem most elédbe:

Salve Regina … Nézz, Anyám, feléje:

fogadd a szívem, s nyújtsd áldó kezed.

Most kint is sárga lombhullás zizeg;

lelkem Nálad virraszt. Úgy-e hiszed:

tiéd vagyok, ó, nyújtsd áldó karod!

Úgy-e akkor is eljössz, ha az ősz

ködös felhőin messze-messze nősz

s jászolban Fiad altatgatod …

Ágoston Julián: Tavaszi könyörgés

most feszülő bimbók burkai pattannak sorba Mária

elédborulnak drága Nagyasszony hogy te légy

életünk napraringatója te tavaszi köszöntés – fergeteg

ne dúlja szét a nyiló szirmok kelyheit és harmatos

füre szemedből ne könny hulljon reszketeg

hanem mosolyod fénye s rajta ékes szőnyegen

felém lépdelő tavasz szirmok szinek éneke

friss földeken pöfögve húzó traktorok

nyomán fekete föld hasad s a szertetárult szőnyegek

fiatal zöld vetések szárbaszökkent mosolyát

hintázzák feléd a tavaszi szélben Szűzanyánk

magyar mezőknek kérges kezeknek Istenanyja Mária

hallga hogy zúg a gép s az égen fönn mint lepkeraj

acélos szárnyak szállnak s néha borzolt rettenet

száll itt meg embert állatot s a régen elfeledett rém

békére szomjas agyunk mélyén fölködlik vak éjeken

riadt sikoltással mint szörnyű emlék háború

ne hagyd hogy akkor kétség tiporjon ránk Mária

szívünk már rég szelíd és fiaink mint új kalászok újult földeken

új dalokkal szállnak feléd s nem ismerik a szenvedést

az árok mélyén drót mögött és sárgult arcok ráncait

amint az égre nézve várnak

ó velünk vagy-e Szűzanyánk

mi dermedt vágyak öreg őrei csak csosszant lábbal járulunk eléd

s kérünk mindünk nevében légy békétszülő szent Anyánk

aki mindig voltál s záporos tavaszban

oltsd be nemes faággal vadóc ágaink mert élni akarunk

mindig feléd mindig feléd kiáltva két kemény

kezünkbe fogva életünk szép együttesben énekelni

feszülő bimbók burkainak szinét mint a lángot

lobogtatva csak énekelni szüntelen

hogy béke és szeretet útjain

örök találkozóra várjon vadhajtások szelíd oltóvesszeje

Szűzanya drága Boldogasszony Mária

Weöres Sándor: Mária mennybevétele

(részlet)

Mária

Az ítélet nem enyém; a mérleg, a bárd

nem az én kezemben; ütni nem tanultam,

csak simogatni; éheztetni sem, csak etetni;

sebezni sem, csak sebesülni; hódítani sem, csak kérni.

A zengő csendben, a jeltelenben

álcák és nászruhák virulnak rajtam,

oroszlán és gida megosztja keblem.

A csecsemő bepiszkol, foltja nem marad,

emlőmbe karmol, vércseppjeim füzére buggyan,

híját nem érzi a duzzadó tenger.

A gyilkos vérrel freccsent, én letörlöm;

ha gyalázol, arcom el nem fordul.

Kőfal nem vagyok, mely ütést, simítást

úgy mér, ahogy rája mérik;

agyag-út nem vagyok, mely lépést, forgást

úgy mér, ahogy rája mérik;

tűzforrás nem vagyok, mely testet és űrt

úgy mutat, ahogy eléje rémlik;

csak fészek: ahogy meleg, úgy melenget.

Ki dicsőségben látsz pompázni engem,

gondold el: nem tőlem való;

mint neked, egyetlen kincsem a könnyem,

fiam sebe végtelen birtokom

s e világ gyötrelme kaputlan kertem.

Ölemben az élet dús-lombu fája

s ha leszakadsz és lehullsz alája,

kötényembe markol erőszakos öklöd,

fejed rönkjét térdemre döntöd,

ne félj, vigyáz rád a csend, a könny, meg én.

Kassák Lajos: Mária így szól a gonosz férfiakért

Álljatok szóba velük, szegények ők nagyon. Nem baj,

hogy emlékeztek rá: az utcán hevertek részegen. Azóta

levezekelték bűneiket s ha újból berúgnak, ismét el-

mennek a templomba s Mária oltára előtt a kemény,

hideg köveket öntözik könnyeikkel. A Szűz nézi őket

és mosolyog. Mindannyiszor, ha férfi jön elé térdet

hajtva, kedve lenne hangosan felnevetni. Ismeri jól ezt

a fajtát. Nemsokára talpra állnak, kihívóan tekintenek

majd körül s hogy hazafelé indulnak, lábbelijüket durván

csapkodják a köveken. Mária jól ismeri az ilyen fickókat

s azt is megbocsátja nekik, hogy kegyetlenül bánnak az

asszonyokkal, akik az ő gyámoltalan nővérei. Haraggal

elfordulhatna, megrovó szavakkal illethetné őket s ilyen-

kor szebb ő és fényesebb tekintetű, mint valaha is. Úgy

véli, az ilyenek nem a fenyítéstől, hanem a türelmes

jóságtól épülnek. Együtt érez asszonytársaival, de azért

hasonló viselkedésre inti őket. Bántanak minket, mondja,

de azért mi vagyunk az erősebbek. Dohányoznak, állan-

dóan a szeszes italokat szomjúhozzák és kielégíthetetlenek

a szerelemben – nem elég istenverés ez a számukra?

Én szánom szegényeket s ha segítségért fordulnak hoz-

zám, közben járok értük.

Álljatok velük szóba, testvérkéim, mondja, nem meg-

átalkodott gonoszok ők. Csupán szánalmasan tökéletlenek.

Mire is jutnának, Istenem, ha nem lennénk türelmes

szolgálóik és elvonnánk tőlük gyámolító segítségünk?

Vas István: Aki éjszaka ment Jézushoz

Éjszaka, hogy meg ne lássák.

Elvégre nem akárki volt.

Főember a zsidók között.

De Nikodémusz nem ügyeskedő ész,

Okosságtól korlátolt értelem:

Tudta, hogy csak Istentől jöhet

Az új tanító. Hallani akarta.

Tanulni tőle ment éjszaka hozzá.

De nem tudta, hová tegye,

Hogy aki meg nem születik újonnan,

Isten országát nem láthatja meg.

„Hogyan szülessen az ember, ha vén?

Anyjának méhébe másodszor is

Bejuthat-e, újjászületni onnan?”

És kóválygott a feje a szavaktól.

Hogy test az, ami testtől született,

De ami a lélektől, lélek az,

És szél fú, ahová akar, zúgását

Hallod, de nem tudod, honnan hová,

S ahogy a pusztában Mózes a kígyót

Bottá emelte, az ember fiának

Emeltetnie úgy kell fölfelé,

És mindezt szeretetből – a Fiú

Nem kárhoztatni jött el a világot,

De megtartani.

A látogató

Felelt-e rá? Néhányszor bizonyára

Közbeszólt, mert bátor elme volt,

Csak öreg már s nem látta be, mi szükség

Víztől és lélektől újjászületni.

De nem jegyezték föl a szavait,

Nincs nyoma, hogyan lépett ki az éjbe:

Nem érdekelte őket Nikodémusz.

De felbukkant megint egy pillanatra

A főemberek között,

Mielőtt megindul a hajtás.

Nem jegyezték föl, csak egy mondatát:

„A mi törvényünk kárhoztatja-e

Az embert, ha meg nem hallgatja őt,

Kitudni, mit cselekszik?”

De kifizették: „Csak tudakozódj,

Támadt-e próféta Galileából?”

Leszavazták őt, aztán hazamentek.

És aztán a történet folyt tovább,

Ahogy kellett, és megmaradt a holttest,

És titkon eljött, aki éjszaka

Járt Jézusnál, és mirhát, aloét

Hozott magával, holtaknak valót,

S eltűnt, nem kérdezték, honnan hová:

Nem érdekelte őket Nikodémusz.

És aztán folyt a történet tovább.

Pákolitz István: Péter

Sose olyan egyszerű a képlet.

Éppenséggel föl is pofozhattad volna

az okvetetlenkedő cselédet:

hisz a Kertben is kardot rántottál,

volt kurázsid;

de már leckéd is:

mi

mikor

minek számít.

Borsózott a hátad,

mikor a kakas kiáltott,

eszedbe juttatva a jóslatot,

bírálva tagadásod.

De mindig ez a válasz:

fölösleges lett volna

ha ott

és akkor kiállasz:

szétzüllött volna a csapat.

És se Kovász, se Só.

Ki őrizte volna a Kulcsokat?

Sose olyan egyszerű a képlet.

Taknyos kölyökként bőgtél, de föloldott

szívedben minden keserűséget

a rettenetes felelősség,

hogy van még dolgod,

és csak a méltó jussot megszerezve

feszíthetnek – fejjel lefelé –

a keresztre.

Vas István: Via Appia

Látta-e Jézust Péter a Via Appián?

Mennyi gyerekelképzelésem: hogy hátha mégis járt

ott a fehér úton, a holdsütésben. És mennyi kétely

és talány. Aztán a könnyű magyarázat: hogy azt

látta, amit belül látott, s egyremegy a Genezáret

vagy a Via Appia. Hiszen akkor is testileg, és akkor

is azt a testet, amelyet mindnyájan úgy szerettek,

hogy föl kellett támadnia.

Quo vadis – hova mégy?

Itt Rómában hová? Én mindig megértettem Péter

eszét. Nem volt könnyű belátnia, hogy mégis meg

kell halni Krisztusért. Nem volt elég? Meg aztán

kezdte tudni már, milyen a kezdeti gyülekezet.

Igen, mi ismerjük a csontokat meg az üregeket a

Via Appián, az ügyetlen rajzokat a katakombák

falán, a bárányt meg a halat, a Pásztor antik testén

redőző hosszú, keresztény új ruhát, és az iparosok

jeleit, a mozsarat meg a kanalat, még láthatjuk a

világtalan emeleteken és labirintusokon át, mélyen

a Via Appia alatt. De ő láthatta azt is, ami a kata-

kombákon kívül maradt, és kezdte látni talán az

életüket és azt, hogy a földön nemcsak meghalni,

élni is lehet. És azt is, hogyan.

De csont, az van, és üreg, az van. Hány sír volt?

Százezer.

Kivül a falakon. Ezeknek nem kellett az, ami

belül volt, nem az a hatalom. Nekik nem volt

elég az a Róma, az ívek, oszlopok, az a világkeve-

rék. Én pedig azt hittem, az volt a legszebb, s ha

nem is a legjobb, de a legnagyobb, valami egyszer-

voltan nemes, valami majdnem végleges. És talán

mégis több lehetett, mint ez a mai, mint az autók

bogárzó tébolya, a hivalkodva szikrázó kirakatok,

a szövetek, bőrök, selymek, műanyagok, s ruhák

és dolgok bűvölő divatja, s az édeskésen pávázó

barokk, meg este a neonkáprázatú zsibárusutca, a

gépkocsik stoplámpáinak piros ördögvillogása,

több tán, mint a tej- és mézigéretü lányok sötét

szemének villanása, s több, mint együtt a Vatikán

meg a Quo vadis dancing a Via Appián. Mégiscsak

több lehetett. És mégse kellett nekik, akik jöttek

egyre többen a Via Appián, többnyire az apostolok

lován, ahogy küldte őket a Kelet. S a falak mögül

is az elégedetlenek, a tétova és misztikus remények,

az iparosok, a rab és „szabad” szegények, s mint

ahogy tudvalevő, volt köztük előkelő, igazi római,

bár legtöbbje nő. S a falakat, az íveket, oszlopokat

szét akarták porlasztani. Mélyen a Via Appia alatt.

Meg tudod érteni? És te hol álltál volna akkor,

Carciusom? És én? Bizony, én se tudom.

Mi minden történt a Via Appián.

Régebben és azután. Hiszen itt állt az a hatszáz ke-

reszt, rajta a hatszáz rabszolgatest, megfeszítetten.

Akkor még nem szerepelt az Isten. A köztársaság

korában. Nem úgy haltak meg, mint a hitükért

megfeszítettek, a védtelenek, nem úgy, mint aki

vért ontani nem tud, nem akar: ők verekedtek

vadul és bátran. Melyik ügy volt a reménytelenebb?

És melyik az erősebb? És melyik a bátrabb? Az el-

bukottakért bosszút álltak, ha nem is hamar: az

Auróra ágyúival. És akik győztek? Meghúznád-e

a határvonalat a Via Appia fölött és a Via Appia

alatt, kedves Carciusom? Bizony, bizony.

Keresztek jobbra-balra, végig a Via Appián.

Korán volt még, korán. A köztársaság idején. Még

nem volt remény. Nem látszott még, hogy Róma

elfajul, s hogy mi a régi, mi az új. Nem voltak még

túl dekadensek, s azt hiszem, az a város még viru-

lensebb lehetett, mint a mai pénzvilág, mely Jézus

után kétezer évvel Mammonhoz ereget még egyre

új neonimát, s vonaglik érte a Via Venetón s a

zsibárusok sikátorain át a legszentebb helyekig.

De nekik mégse volt se szép, sem elég. Ezért kellett

uraiknak keresztekkel szegélyezni a Via Appiát.

És azt hiszed, a keresztjeiket nem őrzi a kereszt?

Vagy azt hiszed, belőlük senki sem maradt, aki ott

legyen a többivel a Via Appia alatt? Nem, te sem

hiszed azt. Vagy ha itt volnál, talán te különbséget

tennél itt a Via Appián és elválasztanád a szívtől

a májat és vesét s megmondanád, melyik az igazi

hit és mi a merő anyagelvűség?

Quo vadis, Domine?

Ma is ezt visszhangozza Róma dzsungele, ahogy egy-

másra épült rétegeken és egymásnak felelő ezred-

éveken át összegabalyodott. Vagy jobb lett volna,

ha hagyják úgy, ahogy volt, azt gondolod? De

nekik nem kellettek az ívek, oszlopok. És ha Róma

sem élte túl a végzetet, mi lehet, ami végleges?

Mert akármit látott Péter a Via Appián, mindig

keresztezi utunkat a teremtő hiány és megcsúfolja

Péter földhözragadt eszét, amelyet úgy megértek,

és vele az enyémet, bár berzenkednek józan érvei,

és oly nehéz megérteni, hogy nem volt elég, hogy

nem lesz elég, hogy mindig új útra küld a még és

újra még. S ha egyszer szembejön veled, te is már

tudva kérdezed:

Hová mégy?

Vasadi Péter: Szavak és énekek

Kezét mellére tette.

Feje előre dűlt.

Hamvas magány lengett

a homlokáról,

akár egy böjti fátyol.

Széttört a szél, ahogy

sziklának ütközött.

Fehér keze körül

fehéredett a fű,

a szél szilánkjai

kéklettek vállain.

Teste világított,

s remegett a reménység

ezüst kavicsain.

Ez a ciprus itt Illés.

Ez az áloe Mózes.

Tűztesteik lobognak,

fényszájban ég szavuk:

az újra sérthetetlen egység

sugárzó szavakat cserél,

miket nem tördel szótagokra

tévedés,

jelentésüket nem fonnyasztja

bűn.

Nem ejtődnek keményen,

sem puhán,

egyszerre szók és énekek.

*

Most fűre hullanak.

Süvítve, mint a félelem.

Puffanva, mint a sár.

S röptükbe metsz

a penge-értelem.

*

Távolban, mintha egy

óriási szekrény nyikorogna,

fölkiált rekedten egy szamár.

Görgey Gábor: Tamás

Ő volt a legmerészebb.

A többiek rémülten hittek inkább,

csakhogy a bizonyság irtózatától

megmeneküljenek –

ő mindenestül vállalta, amit lát,

s megfogta a nem embernek való öt

vérző sebet.

Így élt még, boldogtalanúl,

a hit örök ellenpéldájaként,

amíg egy napon a mártírhalált

vad hajrával elébe hozták:

s ő úgy gondolta, megpróbálja, tán

segít a legvégső bizonyság.

Hunyady István: Lázár védőbeszéde

A halott béna, hallgatag s hideg.

Én mégis itt vagyok. Ki fejti meg?

Ez két húgom: Márta és Mária,

Velük lelkendezik Bethánia.

Ti láthattátok: honnan léptem át:

a kőlapot s a sziklasírt magát.

Szemembe még az éjek-éje mar,

pilláimon zsibong a dögrovar.

E barlang, amely börtönöm helye,

elomló testem szagával tele.

Ti tudhattátok; Lázár hova lett:

Befalt a föld, mint prófétát a cet.

Megtért, Uram, a siratott tetem

és csodádról bizonyságot teszen.

Bejártam én a nagy Csönd partjait,

Isten volt, vallom, aki visszahítt.

Most némák vagytok: a röhej, szitok

belétek fűlt, ó, farizeusok!

Ti mind, kiket a betű átka nyom

nem értitek, hogy ennyi irgalom,

halálerős, tüzes jóság lakott

abban, kit gőggel megtagadtatok.

Megcsalt szemünk s szívünk. Megcsalt a pár

koldusrongy minket. Krisztus Ő, a Király!

Szelíden állt és sírt az Ács Fia.

Siratta hívét:

Lázárnak ismét meg kell halnia.

Vasadi Péter: János fejevétele

A világ folyosóján

mindig csörög a lánc.

Mint a szíjostor,

csattan a szitok.

Bivaly alól dobtak

szalmát alája;

lucskos a fal,

szalagnyi napsugárban

alombűz párolog.

Sovány madárijesztő.

Szikkasztja Isten tűzzel,

két láng között,

hogy mennybe lásson;

mennybe lát.

Betörnek ajtaján.

Kört ír a meztelen kard

s megvillan egy aranytál

szolgakézben.

Szeme előtt az idő

megreped.

Hátára föltaposnak,

s a fullasztó sötét,

mely súlyosan alábugyog,

fehér kő-ajtaját

kinyitja.

Vajda Endre: Pál igéjére

Ti, akik megálltok előttünk

És belenéztek a szemünkbe,

Derítőn, mint az esti csillag,

Vagy reggel a sötétség szűnte,

Aztán kezeteket nyujtjátok

S érezzük, hogy az esti harmat

Leplét remegve hűtik rajta

Idegenből szálló fuvalmak,

Arcotok pírja, mint a zászló

Lengése, fehér színt lebegtet,

A szivárvány halkuló kékjét

Őrzi hunyása szemeteknek,

Törékenyen, mint a fényosztó

Szelíd olajú esti mécses,

Mely világot gyujtott a hitnek

Titkába való révedéshez

Az Apostol előtt, ki gyenge

Cserépedénynek látta testét,

De mégis benne vetett lángot

Az Istent kereső fényesség.

Törékenyek vagytok, a napnak,

Sötétnek, viharnak, esőnek,

Alkonyoknak és háborúknak

Rontásai mind rátok törnek,

Belsőtöket emészti a tűz,

Mely lényetekből szétsugárzik,

A bukott fény, mely néha kormot

Pernyéz, ha eljutott a társig.

És mégis ti vagytok hitünknek

Törékeny kis cserépedénye,

Kedvesünk biztató intése,

Anyánk csilló-kedvű reménye,

Nővéreinknek kacagása,

A mosolygó tükrű barátság,

Életünk tévedt keresztútján

A megbocsátás és a váltság.

A szeretetnek olajával

Teltek, mire a szív sóvárog,

De a lélek szemét homályba

Vonja a hitvány földi hályog,

Hogy imbolygó kezünk elejti,

Miért mohón kinyúlt, a mécsest,

A drága olaj földre ömlik

És sötét lesz, ó jaj, sötét lesz!

Keresztes Ágnes: Magdolna ül a kútnál

Magdolna ül a kútnál,

lába mezítelen,

kezében agyagkorsó

fordul üres szájjal a föld felé.

Magdolna ül a kútnál,

nézi az elmenőket.

És birkapásztorok

terelgetik a bamba napokat,

gyapját lenyírják,

fejik tejét,

bezárják a karámot éjszakára

s bot van kezükügyében.

Írástudók

írnak a porba írásjeleket,

nem nevezik nevén

a Megnevezhetetlent –

írásukat széles talpaival

széttapossa a szél.

Szamaritánusok

kalmár-sebet kötöznek,

és templomajtóban áll a kufár,

Márta szorgalmas,

Mária figyel

Magdolna ül a kútnál szomjasan.

Pákolitz István: Magdolna

Lőn pedig, hogy kifárasztá a beszéd,

és Simon farizéus kérte,

jönne házába, szívesen látja

hétköznapi, egyszerű ebédre.

S midőn asztalhoz telepedék,

hogy némi ételt elfogyasztana,

váratlanul jöve egy asszony,

aki a városban nagy bűnös vala.

Leborulván az ács fia előtt,

sírástól reszket gyönge válla;

a Mester lábát csókkal illeti,

s öntözi szemének harmatával.

Haja bronz-ékességét lebontván

törölgeti, semmit se restell,

s vevén a kis alabástrom szilkét,

megkeni jóillatú kenettel.

Látván ezt Simon farizéus,

fölötte bosszankodik magában:

ha próféta volna, tudná bizonnyal,

miféle asszony ez, s milyen parázna!

Ránéze pedig Jézus és szóla:

– Simon, mondanék neked valamit.

Amaz felelé és mondá neki:

– Szólj, Mester, hallgatom a te szavaid.

– Egy hitelezőnek két adósa vala,

ötszáz dénárral tartozott az egyik,

a másik ötvennel; de mindkettőét

elengedé, mert nem tudtak fizetni.

Mit gondolsz, Simon, kettejük közül

melyik lesz hozzá nagyobb szeretettel?

Felelvén Simon, mondá: – Gondolom, az,

akinek többet engedett el.

– Helyesen ítélsz. Nézd ezt az asszonyt:

bejövék, s nem mostad meg a lábam;

ő pedig könnyeivel füröszti

s megtörölgeti selyemhajával;

nem szűnik csókkal illetni lábam,

te az üdvözlő csókot is feledted;

nem kened be fejem olajjal,

ő lábamat keni drága kenettel;

mondom neked, az ő sok nagy bűne

megbocsáttatik, mert nagyon szeretett;

kinek pedig kevés bocsáttatik meg,

annak a szeretete is kevesebb.

S intvén, szóla az asszonynak:

– Íme, megbocsátom minden vétked;

menj békével és többé ne vetkezzél,

a te hited megszabadított téged.

Csoóri Sándor: Paraszt ikon

A kék kötényű szentek

balkáni piacra mennek,

földiszedret visz Mária,

karja könyékig lila.

Magdolna mosztári túrót

zöcsögtet

s csurgat a porba gyöngysavót

Fejüknél darázs-glória.

Fanyerges szamáron József

hátul a Napot viszi,

csipásan bámulja két szőrmók:

Szent Jován s Nepomuki.

Tűz Tamás: Mózes

Hideg kő hull a halottakra

az élőket napfény veri

a színt az ég a fákra csapja

vaskos záporral keveri

Vérverő mámor ez a péntek

San Pietro in Vincoli

Mózes haragja csontig éget

szeme kén-lánggal van teli

Látta valaki már a márvány

ereket végzetes kezén

és a homályos templom árnyán

hogyan fogan a holt remény

hogyan hull pogány dáridóba

az Űr Hegyére tervezett

eszmék szerelmes víziója

a kánaáni képzelet?

Még ott is ahol posztó fedné

kitör belőle hús, izom

mert nem lehet valaki szentté,

csak a mezítláb járt uton

Köntös, szakáll, a kurta szarvak:

nem számít semmit, csak a térd

mi a ruhából kitakarva

meztelen zengi, hogy mit ért

szabadságon, törvényen, forró

álmokba olvadó hiten

amely a régi, romba omló

rabszolgaságnak is izen

Ahogy derekát tölgyfa-módra

árnak, viharnak szegezi

és rézsűt szétterjesztett combja

birodalmát itt megveti

de nem tekint a lapos tájra

élesen, némán félrenéz

mintha tudná, hogy éjszakája

meteorhullástól nehéz

hogy próféták verése lesz itt

s ki megmondja az igazat

szembe köpik, szélnek eresztik

mint kellemetlen dúvadat

Jól megrajzolt zarándok-orra

érzi az orkánok lehét

hogy végül is majd az jön sorra

ki Istenként a földre lép.

Csanádi Imre: Dániel

Katakomba-freskó (Róma, a Giordani-templom udvara, IV. sz.)

Benjámin Lászlónak

És vettete Dániel egykor

csupaszon, mély, puszta verembe;

várt rá, vicsorogva-hörögve,

éhes, fene, falka oroszlán.

Dörzsölte kezét sereg álnok,

valahol fönn, kívül a vermen;

hatalom, kincs, fegyver övék, – hát

zsöllyében vélte magát mind.

„Lássuk, mire mégy? mit is ér most,

megmenthet-e nagy tudományod?

Isten micsodája, no rajta:

lássuk, milyen ép marad irhád!”

Szó hangzik a vak verem alján:

„Én, Dániel, áldozat immár,

eleven konc, meztelen állok, –

bármely buta bestia eltép.

Sandán idelöktetek engem,

sorsomra hagyatva: gebedj meg!

Még nem tudom, érek-e hajnalt,

de ha érek, fordul a kocka.

Például a mélybe ti hulltok,

sok-sok magahitt, magahányó,

romlottjai selyma sikernek,

hízelgés rabjai, hízók!”

Tudjuk, fene szájakat angyal

bézárlá, – Dániel ekként

„imhol vagyok!” épen előjött.

Hamisakhoz nem suhog angyal. –

Hogy Dániel agg rege, nem más?

Katakombák bujdokolói

mégis makacsul, hevenyészve,

pingálni falakra nem unták.

Áll Dániel, egymaga, pőrén,

dúl-fúl, lesi sárga oroszlán.

Alig egy-két szín, kusza jelzés, –

sebaj: érteni érti, kit illet.

Mert kellett, kell a reménység,

kell példa verembe-vetettnek:

igazak hogy fényleni méltók,

hogy jaj valamennyi csalárdnak.

Berda József: Szent Sebestyén százados

Nyilakkal sebzett tested

áhítatra gerjeszt engem is, szomorú

világfit. – Szentséggel telítődtél,

hogy ily fenséges halál végezte ki

a te tündöklő fiatalságod.

Méltán ragyog az oltárképen,

ki ily nemes alázattal áldozta fel

hófehér fényben csillogó daliás testét!

Szépséged ajándékoztad oda annak,

akibe szerelmes voltál: az Örök

Fényesség Urának. – Vigyázz reám,

légy a védangyalom, ifjú szent!

Én már romlott vagyok, de ha szeretsz:

vigasztald meg testem-lelkem s küldj

jó álmokat reám, – így talán én is

méltó leszek a vidám vértanúságra.

Városi István: Ágoston

Istennek elég, neked nem elég

Ez a parányi bolygó …

Berber és latin vérből keverék

És mindig ott bolyongó,

Ahol a szellem szellemmel csatázik,

Míg el nem ér a nyugtató hazáig.

Szívébe zárt a termő Afrika

S te őt szívedbe zártad …

Kibomlott benned bódult nárcisza

A buján érő násznak,

De csókjaidnak szenvedélyes méze

Égő lelked halálra nem igézte.

Sodort a tépő emberi vihar

Estében, pirkadatban …

A gondolat szent villámaival

hasogattad magadat magadban …

Az ég ellen a földet markolásztad,

A föld ellen az ég lett bajnok társad.

Kértél, kerestél, zörgettél nagyon

A nem talált csodákért

És a hippói vandál vasakon

Betöltődött a rád mért

Kín és öröm, idő és időtlenség …

Immár fiúként reszketett a vendég.

A megtaláltat vitte a kezed

És várt, akiben vártad

Minden dolgok céljához érkezett

Útját az elmúlásnak …

Tüzed csak gyönge hamuból parázslott:

Megégetted az éghető világot.

Ki szóljon Hozzád, lesve ajkadat

A század viharában?

Az eltévedtek serege halad

A semmitől ziláltan.

Hajók helyett rongy tutajok libegnek

Zsákmányra éhes fekete vizeknek.

Karbunkulus szemedből adj szemet

A most még menthetőknek,

Hadd láthassák a mennyei jelet

S a végtelen mezőket,

Ahol szétfoszlott emlék lesz a gazság

És szeretetben fénylik az igazság.

A kor lehet még szenvedők kora,

Vagy bolondok tanyája,

De az emberből nem vész el soha

Az emberség hazája …

Ha buknunk kell, bukjunk veled kevélyen

S Veled eszméljünk föl az Úr kezében.

Van mindenkihez ma is csak szavad,

De bőven mérj belőle,

Ha agyunk ég, ha vágyunk szétszalad

A mérges levegőbe …

Szólj, biztass, hívj és mutass rá az égre:

Ne féljetek, ti is itt lesztek végre …

Horváth Elemér: Benedek

Amint kiderült nemcsak imádkoztak

s nem (vagy rosszul) ismerték Cicerót

Amikor bevonult a vizigót

mert nem volt védőjük a városoknak

(Jupiter Junó falura vonultak)

átvették az adminisztrációt

megtanulták hogy kell olajbogyót

és szőlőt préselni Kutakat fúrtak

A diétájuknak pontos alapja volt

A római Ezt átadták a hunnak

Közben néhány könyve Polybiusznak

eltűnt Habent sua fata libelli

Alfanus Salerno már tudott énekelni

És nem szégyenére Lactantiusnak.

Harsányi Lajos: Szent Miklós

Püspöksüvegben Istenének szolgált.

De este titkon elsuhant a háztól,

Sok görbe utca híg sarában gázolt

S megállt az elsötétült ablakoknál.

Három leánynak nászi pénzt vetett be,

Hogy meg ne rontsa ingatag szegénység.

S hogy éhesek a pékeket ne sértsék,

Cipókat csent a kormos tűzhelyekbe.

Azóta mindig jár kicsinyhez, nagyhoz,

Kitett cipőkbe cukrot, kis nyulat hoz,

A gyermek boldog, szinte égbe röppen.

Nehéz tarisznyát hord öles alakja.

Amit hozott, az ablakokba rakja,

Utána gyorsan – eltűnik a ködben.

Tűz Tamás: Szent István

Jól megjelölte ezt az ezredévet:

kereszttel írta rá kemény nevét,

hogy megpihenjen művein a lélek,

mint halhatatlan győzedelmi ék.

Alapkő lett, de kőnél súlyosabban

vetette el az épülő falakban

torony-szökkentő, férfias hitét.

Amint alázatát mindegyre inkább

úrrá emeli roppant erején,

a bércre hág s egy országon tekint át,

hol hajnalpírban reszket még a fény.

Komor felhőkből bomlik ki a kék ég

s virrasztva nézi népe ébredését

a századok szélfútta reggelén.

Nem tétován, de biztos mozdulattal

lendül előre tervező keze,

míg port kavar és szilaj kedvvel nyargal

a forró puszták zendülő szele.

Bölcs szemmel néz a fényes távlatokba

s pillantásával féltőn átkarolja

a frissen szántott, szűzi földeket.

Kegyes jobbjával törvényt ír, keményet,

hogy megkösse a rónák vad porát,

szőlő teremjen és kenyér, fehérebb

s hogy mindenki meglelje otthonát.

Áldott szigor, rendet hozó szelídség!

Arany szív, mely eltékozolja kincsét,

hogy új szivekben ragyogjon tovább!

Róla zengjen hát ez a lelkes ének!

Uram, téged dicsérünk általa,

mert ő volt a te választott edényed,

apostolod, híved s a föld sava.

És ő volt ama bibliai sáfár,

kire, be jó, hogy éppen rátaláltál,

midőn megvirradt napunk hajnala!

Csanádi Imre: László király

Szent László, íme, lovagok királya,

mennyei fényre, méltó koronára, –

égi kékségbe nagy A pólyálja.

Kardot övezve oldalára,

öltözve páncélt áll zöld mezőben,

ország almája nyugszik bal kezében,

jobbjában fene hadi balta, –

királyoknak vala nagy példa.

Krónikát ki-ki megolvassa:

mit tegyen, mit ne, ahhoz szabhassa.

(Lajos király érthet belőle:

ne fortyanjon fel nyakra-főre,

ne is hajtson hamis tanácsra,

külső népekre hadát ne bocsássa.

Kapjon, Lászlóként, igaz erkölcsön:

fejére, fejünkre parazsat ne gyűjtsön.)

Szárnyas oltár

Keresztury Dezső: Várakozva

Sokáig jöttünk-mentünk

céltudattal, céltalan;

átléptünk metsző árnyékokon,

nagy kövekre álltunk; szelek ha elültek

ködökbe méláztunk, hidak

korlátjára dőlve, mindig

szomjaztatóbb némaságban,

mert zölden is porban

lankadozott a lomb; – sehogysem

eredt meg a kegyelem esője:

szikföldre hullt a lélek-törmelék

idegen városokban s a Dunaparton.

Esett, persze hogy esett is,

de oly természetesen jött

üdítése a villámmal teli záporok

idején, hogy észre se vettük,

bár gyakran megsűrüsödtek,

mint kiket ottfeledtek, a fellegek;

jég késsel, hó pólyával a tél

sebzett, kötözött; nemegyszer

vérünkbe vegyült a szakadó vér.

Fontosnak vélt foglalatosság

tajtékában – Eredj templomba! – küld most

a gyermeki emlék; a templom üres,

nyirok-hűs félárnyékban

sáppadt oltárok, örökmécs,

mintha a másvilágról;

s csak futóhomok, ingerült, olthatatlan

szomjúság, meg egy tétova hang:

– Légy türelemmel magad iránt is,

fütyüréssz SS-ek, pörök, toronyházak

szorongásában, s ha nem áll füttyre szád,

fohászkodj: valahol indul a felhő!

Csanádi Imre: Egy hajdani templomra

Nádfödeles pajta, sár-alkotmány lehetett,

mégis szentegyháznak ékesen neveztetett;

áldott áhítatra

magába fogadta

a kis gyülekezetet.

Taposott jobbágyok, német elől szököttek,

török sarcát sinylők, „e szent helyre feljöttek”;

bocskorban, mezítláb;

szomjúhozva itták

próféták mit hirdettek.

Testben szakadozva, szabadulva gályákról,

szólt hatalmas szóval toprongyos prédikátor:

gátakat sodort már

válaszul a zsoltár,

zúgták mint erős tábor.

Idáig lopódzott, itt talált lakozásra

napnyugati Kálvin tilalmas tanítása;

kert alatt toportyán,

harsant égő portán

tatár ló vonítása.

Dűlt itt pőre átok pápás álnok urakra,

Ántikrisztus-nyája pilises tar papokra,

aranyozott, fényes,

bálványos-tömjénes

palota-templomokra.

Mi más hajlék volt ez!: puszta négy fal, tapasztott,

tojáshéj, akárki melyet földbe taposhat,

hadak tengerében

rút sajka, törékeny,

tárgya minden gonosznak.

Mégis megtartódat benne becsüld, magyarság,

ország lappangott itt, mikor nem vala ország:

ő árváit Isten

vezérelvén hitben,

lett Bástya és Bátorság.

Két vad pogány melyet zúzott-facsart mint sajtó,

nép dacolhatott itt, zsidók jaját sóhajtó,

helvét tant citáló,

magára találó,

térdet-fejet nem hajtó.

Kányádi Sándor: Folytonosság

áldozóhely volt szentély

pogány templom később keresztény

mutatja még egy-két mohos darab

a hajdani falat

most csak hely fű fa és bokor

tenyészget csöndjében élni akar

lábod ősi ösvényre ismer

akármikor jössz itthon van az isten

Takáts Gyula: Értelmét szólva

E mészből, amit az idő árnyalt,

sugárzik valami szép erő.

Szárnya, mint szobor, hegyünkre nő.

És suhog és világít

értelmét szólva egy rendnek,

amelynek magját…

– De hol csírázik az a mag?! –

Fehéren fénylenek a tömbök

és suhognak egyre a mészkőfalak.

Rónay György: Katedrális

Boltívek, árnyak, oszlopok s a fény

merev fátylai közt, e roppant, néma dóm

zengő csendjében imbolyogva,

LÉLEK –

ködös hajóid mélyén, önmagad

homályában bolyongva: önnön építőd

örökkön míves szelleme:

vándorolva a bosszús szennyokádó

szörnyek poklos torka előtt s a szárnyas-

oltárok tábláin sugárzó angyalok

egein át –

(pokol és menny, amit

magad teremtettél, magadból s a magad

jelképeként) –

Lélek! Szemléld a szentély

fehér örvényét, melyben mozdulatlan

mereng a Mozdulat: szemléld a fénylő

Magányt, minden jelenlét tiszta teljét,

és lásd: a Gondolat ragyogva önmagát

gondolja szüntelen, és önnön ragyogásán

kezdettől lángra gyúlva ontja dús

tüzet előtted –

Lélek! tervezője

s anyaga is magadnak: tornyosulj

Titkod fölé hibátlan íveiddel –

tündöklő Katedrális.

Károlyi Amy: Szárnyas oltár

Jobbról és balról mellékalakok.

Nők, rőt kontyok, szép kezek,

áttetsző és halk férfi-arcok

egy dimenziósak, gyermetegek.

A bőr, a szem még nem határozott

hogy lator arcán süt vagy János arcán

sápadt, rózsás és füstkoszorús

fény-árnyak lámpa keretében

nincs még helyük az oltár közepében

Az oltár közepén a jó s a rossz csatázik.

Galambosi László: Templom

Falát nyaldosó tehenek

fölött harangok zengenek.

Isten kilát az ablakán.

Feléje bandukol anyám.

Golgotapéntek délelőtt

korbácsolják a szenvedőt.

Apám szobroknak muzsikál.

A kőkoporsón kő-halál.

Gyászoló gyertyán barka-ing.

Búcsúzkodó magasba int.

A fény-kalászos mennyezet

bíborban, Jézus föllebeg.

Juhász Ferenc: Templom Bulgáriában

A batak-i templomban 1876-ban

4000 bolgárt öltek meg a törökök

Földbe-szőtt kő-koporsó ez a templom,

soha-el-nem-oszló kő-buborék:

mely fölszállni vágyna könnyed libegéssel,

de önnön súlyától a talajba szakadt,

s míg szilárd anyagát hajszálgyökerekkel

rágja, magához is köti az anyaföld.

Mint eleven díszétől megfosztott lófej,

vigyorgó fogsorú múlt,

amit a húmusz még el nem födött egészen,

a húmusz, a föld, a tojás-alakú termőtalaj,

amely pörög velünk, robog az űr izzó porában.

S mit őriz magában, mit hord magában,

akár az emberi szívbe, oda mi van betemetve,

mit hurcol magában kimondhatatlan

év-milliók óta szótlanúl, panasztalan?

Csontot, csigolyát, koponyát, önnön verejtékét,

páfrányokat, szenet és érceket

és ismeretlen rétegekbe kristályosúlt ősállatokat,

hajdani virágok, halak rajzát a kövekben,

régi himnuszokat és elfeledett époszok töredékét

és megint csak csontot, csigolyát, koponyát

és hány milliárd porhanyós szemet,

őshalak rothadékát, gázokat, olajokat,

leomlott városok szobrait, márvány-cirádáit,

avas és új rétegekben, hogy szinte már kiszúrnak a földből

és lávát, folyékony tüzet, amit kedve jön néha kiokádni.

Termeli, s leszárítja újra, mint a gondolkodó fő

a verejtéket, roppant agy gondolatait, határtalan időkig.

Föld, amin állok, véráztatta kőpadlózat itt,

nem ások lejjebb, nem kutatom én tovább a te múltad.

Elég tanúlság, amit a vértől korhadt gerenda mond,

az ember-ész fújta kő-koponya, s a terhétől meggörnyedt falak

amik, mint ősz öreg vállai, már sűllyednek

a föld fele újra, oda, belebukni. Ahonnan vétetett a kő,

meg az ember, oda, ahonnan hajdanán kivetődött, mint

vízből a hal, s fölötte a por elsimúl rezzenéstelen,

fodrot nem vet, gyűrűt se, csak legörög dübörögve.

Mert itt is: csontok, csigolyák, koponyák egy tükör-

belű márványkoporsóban sárga halomban,

csontok, csigolyák, koponyák. És látni van itt, mint

apró vízgyöngy, mész-bugyborék: fehér csecsemőfej váza,

öregemberé, mely mint a fekete göröngy,

piciny lábszárcsont, mely görcsös és

üres és sárga, mint a szalmaszál, kövér és szuvas

csigolya-csillag, ujjperecek bütykös maradéka,

koponya, golyóktól átlukgatott, mely, akár

a féreg-fúrta gyümölcs, csomós pálcához

hasonló szüzecske térdfej, szálkás kupacban,

mint cölöpökre hányt kazal a tó közepén,

mert a koporsó gyomor-fala, a tükör,

ezerszer visszavetíti, egyetlen tanúlságként

a csontot, csigolyát, koponyát.

Hát mi volt itt? Mit példáz ez a jelvény,

mit hirdet itt a templom közepén ez a hajdanán

lélek, s velő-lakta diadém?

Az önzés, a hatalom, a gőg őrületét! És fenségét

a dacnak, a meg-nem alázható szerelemnek,

érted, te föld, te a bensőből ki-nem-szakítható Szabadság!

A dacnak, mely pillantását a sziklába fúrja,

de nem mosolyog a zsarnok előtt.

A gyönyörű és oly emberi dacnak,

amely nyelvét inkább habosra harapja,

de a nyomorúságért nem mond köszönetet.

A hősiességnek, mely lány-mellét inkább kitárja,

mellét, amely ember-nem-járta havas csúcsokhoz hasonló,

kitárja villogó handzsárnak, jatagánnak,

de kimondja még, hogy: „Átkozott vagy gyilkos!”

A becsületnek, mely bozontos mellét odatartja,

férfi-mellét, mely izmosabb a ló szügyénél,

odatartja a golyónak, de tekintetétől retteg az uralom!

E templomban reszketve fejbúbig állt a vér,

piros gőzétől lett harmatos a kupola, az ablak,

e kiszáradt belsejű szitakötő-szem,

itt állt fekete kocsonyában a félelemből

leöldökölt hazafiak vére:

asszonyoké, férfiaké, gyerekeké, akik

hallgattak, s összevont szemöldökkel figyelték

a hatalom dáridóját.

Mert sokat kibír az emberi szív,

de vaspántjait nem tudja viselni örökre:

s egyszercsak lobot vet, mint a csillag,

haragja, mint a tűzhányók mérge villogva kitüremlik!

Ezt tették ők is, az örökre elnyomottak,

karjukat, tekintetüket fölemelték az elnyomóra!

Ó, tudta már az, hogy a játéknak vége,

a játszma elveszett, a kocka halálosra fordúlt!

Hát mielőtt réműlve a lósörényre borúlna,

s eliramlana a hajsztól kimeredt-orrliku, csupa-ér,

borszínű tajtéktól csöpögő paripákon menekülve,

végső tort rendezett itt, iszonyú lakomát!

Mert azt akart még, emberhúst zabálni, párolgó

rubint-italtól lenni részeg, az egy-bendő Táltos.

És telecsurgatta, mint áldozati kupát e kő-kelyhet vérrel,

s ó, azóta történelem lett e barbár hörbölés, e kő-áldozat!

Ó, fölperzselt falvak, lángoló viskók

kardokba döntött szűzek, márvány-asszonytestek,

rombusz-alakú dárda-sebektől éktelenítettek,

bemocskolt liliomok,

lucskos szilvaként csillogó kiszúrt szemek!

Úgy vonúltok már egy későbbi század gyermeke előtt,

mint csillámaival a végtelen tejút.

S most itt csontok, csigolyák, koponyák halomban,

szent emlékeztető és tanúlság

e kővé iszonyodott templomban előttem.

Csontok, csigolyák, koponyák … Elég! Eszméletem,

bírod-e még, hogy befogadd tobzódva

rakásra dobott képeit e borzalomnak?

Hát van-e még a testnek porcikája,

melyet az undor át nem itatott?

Van-e a léleknek egy csöppje is, amelyet

föl nem emelt ez a nagyság?

Hát van-e még benned egy porszemnyi szégyen,

költő, hogy szégyelld magad,

aki itt állsz fehér ingben, nyári fehér ruhában

e templom kövén, 1952 augusztusában?

Jékely Zoltán: Pogány imaszándék

Mert mindenhez erőtlenek vagyunk

és gyűlöletben, szeretetben lemaradtunk

a bátor gyűlölőktől – szeretőktől,

mert szenvedésre sem vagyunk valók

s ehhez képest örömökre se méltók;

Mert hinni nem volt jó hitünk s erőnk,

s a hitetlenséget is gyáván megtagadtuk;

mert fogható kis bálványainkat eldobáltuk,

mielőtt megtaláltuk volna a Foghatatlan Nagyot;

mert szégyelltünk sírni temetéseken is,

holott idegenek siratták siratnivalónkat:

Most hogy egy meg sem születettnek

életet sem ízlelt halála fenyeget:

imádkozzunk köveknél,

könyörögjünk kútaknál

fohászkodjunk nagy fáknál

erdőn, mezőn;

s ne átalljunk térdreborulni

a könnyektől súrolt lépcsejű,

tiszta, fonnyadt liliom-illatú

templomokban!

Fodor András: San Miniato al Monte

Láttam a testesült arányt,

gyöngyház-oltárként megfaragva,

ahogy a forgandó időt

márvány mintáin fölmutatta.

Minden, mi belőlünk való:

a föld, a menny, a fekete, fehér,

homlokzatán

átlókba fogva világolt,

és mint a lét fürkészhetetlen,

újulni győző ereje, vidám volt.

Az eleven hit mértana emelte,

nem a tudás és nem a szépség,

viselte, mint az igazi nagyok,

szerényen önmaga tökélyét.

Mikor a már és még között

egyetlen titkos pillanatban

kinyílt az örökkévaló

remény ábrája ronthatatlan, –

utcák, hidak kőcsatja, dombok,

állongó ciprusok sötétje

fölé valaha így igéztünk

tisztán derengő jelvényt az égre.

Ahogy kisarjadt ágból, virágból

ha égretör a mag,

sugárzott egy célpontra vissza

az épületté üdvözült anyag.

Sugárzott mindenünnen

a gyöngyházfényű, tékozló derű,

egymásba tódult való, meg álom,

nem vált el élettől a mű.

Emlékszel, fönn a kőmellvéd ivén

a mozaikszemcsékbe dermedt,

egymást faló sárkányfiókák

micsoda fürge eszterlánca lengett …?

Erről is akartunk szólni.

Hiába. Késő már. Elment a gazda.

Mit ér a lélek istenarcú mása,

ha nincsen ember, kiért faragta?

Jékely Zoltán: Emléksorok a milánói dóm falára

E három-szög homloku templom

Isten szeme, Mennyország kapuja?

Bent Angelus csengője zeng-bong,

kunt kócmajom hippy hejehuja.

S nem rejtett mécs világosítja:

küntről lövik nap-más reflektorok.

– Hol vagy Dávid, s hol a parittya?

Mind vakok immár az apostolok!

Síró fecskék, késforma árnyak,

azt visítják, ami az én bajom:

maholnap embernek, égi madárnak

nincs hely ez őrült csillagon!

Az autók vízszintes Niagarája

mennydörgő zajjal zúzza a szivet,

pokoli malma lelkemet darálja –

benne a dóm csak süllyedő sziget.

Végre a síró fecskeraj elül.

Hetedszer ér az este itt …

Talán a hetvenhét közül

egy szent reám is őrködik.

Képes Géza: Kápolna az Adria partján

A kápolna homlokán

dombormű:

primitív Pieta.

Szűz Máriának

kissé nagy

az orra

s nem látszik

különösebben

meggyötörtnek –

de kinyújtott

két tenyerén

a lecsüngő

test

olyan

mint akit

kerékbe törtek.

Aki

e szoborra

néz

mielőtt

a kápolnába

belép:

a szenvedés lelkéhez

jut közelebb

s már ismerősként járul

az Ismeretlen elé.

Illyés Gyula: A reformáció genfi emlékműve előtt

Száznegyvenhármat léptem; ez a hossza

az emlékműnek. Hírnök, ki megölt

milliók végső tisztelgését hozza,

úgy mentem el a szobor-sor előtt.

Kálvin, Knox, Farel, Béza! S bika-fővel

a hadrakelt hit zord hadnagyai,

a Vilmosok! és Coligny és Cromwell

– ők néztek rám – s a szablyás Bocskay! …

Hátrálnom kellett közelükből: mindet

nem fogta össze csak messzibb tekintet.

Fölhúzódtam a kert felé, a fákig

s lelkemben is hűs tárgyilagosságig.

S most mintha ők

álltak volna kaszárnya-számadáson

az én szemem előtt,

feszesen-katonásan

kilépvén éppen akkor

a hátterül kapott nagy szikla-falból

s abból a másik, épp oly teli tömbből,

a mögéjük kövesedett időből.

Addig jöhettek, maguk is meredt

kövek a napfénybe, hol nem lehet

szavuk már. Szavuk immár csak a tett,

mely idővel ad magyarázatot!

Holtak, vigyázz-ban állók, szóljatok!

Vagy előbb én beszélhetek?

Kik „ott álltatok, nem tehetve másképp”,

mert ez vagy az, de megalkuvás nincsen,

mert a langyosat kiköpi az isten,

kik után tárgyként maradt fönn a szándék,

mennyi az igazság még öklötökben,

mely négy százada oly nagy esküt markolt,

mely kőbe s öröklétbe görcsösödten

tartja ma is a bibliát s a kardot?

Mit adott, melyre fölgerjedt szerelmes

dühével törtetek, a cél, ahogy elértétek?

Ti kérditek?

S ha nem lesz

örömötökre meghallanotok?

Elmondom. Épp mert nékem is keserves.

Álltatok, égve az Ur igazától;

állt szemközt épp oly tűzzel teli tábor;

aztán dönteni kezdett ezredegyszer

az ész helyett a fegyver

s a láng.

Hogy várja örök üdv a lelket:

rángtak milliószám kinban a testek

csatamezőn, bitófán, vérpadon,

karón, keréken, meg a fájdalom-

szerzés új mestergépein; növesztett

egymással szemben erdőnyi keresztet

Jézus példája, végig Európán;

égtek, hogy égjen itt a kép s a „bálvány”,

ott a „csalárd könyv” – városok és falvak,

hol újra emberhúst faltak a félvad

zsoldosok, eladdig mit tűz a tűzzel,

nem állt egymással szemben bűn a bűnnel,

eladdig, mig nem jött – a győzelem?

Az idő. Okosan, türelmesen

s némi humorral.

A kétféle had

és hit várai szemközt állanak

ma is, az én hazámban is; a zordon

fehér-falú s arany-cifrázta templom

vén tornyai még ágyúként vitáznak

minden beharangozáskor, vasárnap

papjaik bent még ősimód dörögnek,

de kijövet az utcán átköszönnek

s ujjon mutatják, hogy hány órakor

s kinél lesz ferbli-kör vagy harcsa-tor

s egy kis ital.

Szép. Magam is helyeslem;

ha pap vagyok, magam is igy cselekszem:

„értsük meg egymást!”

De nem volt nagy ár

mégis a harminc évi döghalál,

d’Aubigné dühe, Coligny halála,

Szent Bertalan bosszútlan éjszakája,

fél Németország, a ketté törött

Európa s hogy itt volt a török

százötven évig és a mi hazánk … –

Ez lett a „győzelem”! Ezt küldte ránk

isten azzal, hogy „napként kimutatta”:

nem érte folyt a harc, hanem miatta;

ilyen volt, mit dijul szánt, a jövő:

– mert volt-e vajon győztes, kit nem ő

rendelt eleve győzni?

Győztetek.

Maga a Sátán győzött veletek!

Balekok voltatok, mind! Hátra arc!

Nincs jogotok egy lépés sem előre.

Törlődjetek be kőbe és időbe

Elveszett – eleve! – a harc!

– mondtam keményen, mint aki magára

támad először is az igazával;

majd:

Megbuktatok! A haddal simára

törölt kontinens – e fekete tábla

közepére mi iratott eredmény?

Egy betű, egy már tréfának sem új

buta betű s az is csak magyarul:

mért több a keresztyén, mint a keresztény?

Értelmet annyi millió halott

véréből ennyit párolhattatok,

midőn – feledve, kinek mi a dolga –

karddal csaptatok ti is a Csomóba:

a Föladatba, mely épp a kötés

kibogozásával szép és merész.

Ez az „eredmény”!

És ha – ez se volna?!

– kondult bennem is, ahogy várható volt,

a tulsó torony az innen valóra

(és attól fogva mind a kettő bongott)

s kelt ezredszer is – alig finomodva –

bennem a két ős ádáz szó-birokra:

a mindig úrhitű tolnai pásztor

s a csupa dac sárréti prédikátor.

Mert mi szorította kézbe a fegyvert?

Nem a Rossz ellen támadt, aki felkelt?

S ha annyi sem lett volna harc? Ha szótlan

„hal el a hit” a „római mocsokban”?

Ha arra tart eszme s világ, amerre

a „tiarás templom-kufár” vezette,

ha nincs, ki a bűnnek ellenszegül

s – ha úgy fordul, hát reménytelenül,

de csak annál szebb önfeláldozásképp –

odavágja, hogy „nem tehettem másképp!”,

ma hol vagyunk?! Akkor tán elmarad

a kin, a vér, akkor nincs áldozat,

nincs – inkvizíció?!

Ha – bár „hiába” –

Gusztáv Adolf nem ül harci lovára,

s jobbágy-iga helyett nem vágynak inkább

fegyvert ölteni a toulouse-i tiszták,

valdeusok, husziták, Bocskay

irást-imát se tudó hajdui,

hiszed, hogy lett volna béke, olyan bár,

amilyet az imént lemosolyogtál?

Hiszed, hogy volna olyan-amilyen

magyarság, ha nincs – Kálvin?

Nem hiszem.

Vagy mást mondok: szobádban volna villany,

ha nem lép Giordano Bruno a tűzbe?

Hol kezdődött, hogy atomerő is van

s holnap rakétán repülsz ki az űrbe?

Övék az érdem, kiket sem a máglya

nem riaszthatott vissza, sem a gálya –

sem harcaik bukása,

a léptenként fölmeredő „hiába”!

Látták, vagy nem a céljuk,

azt jól látták, hogy nincs visszafelé út;

a mult, ahogy füst-vetve összeomlott,

úgy lökte őket, mint lőpor az ólmot:

előre! és ők vállalták e sorsot –

Mondd hát velem, hogy dicsőség reájuk!

Álltam némán, hirhozó katonájuk,

már azt forgatva, hogy én mit kapok,

nem is őtőlük magyarázatot:

a tettektől, melyek – akár a gyermek –

magukért csak felnőttsorban felelnek.

Végül, ezt mondtam, önvigasztalásképp:

volt bárkié a szándék,

maga az isten se tudhatta másképp.

Berda József: Vespera Esztergomban

Bárdos Lajosnak

Ülvén széles bazilikádban: messzi

múltad zenéjét hallgatom sugaras Esztergom.

Vespera veszi kezdetét! Fehér karinges

kispapok hosszú sora vonul be s máris

fölzendül a testet-lelket elandalító

gregorián-kórus angyali zenéje. Őszhajú

kanonokok breviáriumot olvasván, úgy

zümmögnek hozzá lila reverendában, mint

a szorgalmas méhek: csupa ékesség, fölemelő

látvány annak, ki mindig nemesebbre vágyik.

Ez kell néked most szenvedő lélek nagy

magánosságodban; hadd múljék a szomorúság,

melyet legyőzni csak a te örök dallamod

tud egyedül, Egyház s te legszebb leányainak

egyike, Esztergom, amint ízelítőt adsz idők

viharán át magadból, hallgatván emitt a

Vespera eget ostromló, férfias énekét.

Keresztury Dezső: Kotlós templomok

Mint felemelt fejű kotlósok

őrzik templomaik a falvakat;

jóban, rosszban volt részük jó sok,

s lesz is, míg hit és szokás megmarad.

Jól vigyázzon tehát az ember-bolyra,

aki a kotlós helyét elfoglalja;

ha egyetértés nincs és jó szokás,

csak zűrzavar az élet, semmi más.

Csoóri Sándor: Ünnepek után

Enyhe kocsmaszag

a száguldó földalattin

s karácsony ezüst rongyai a lucskos járdán.

Földig lelógó vörös sál a fiúk nyakában,

mintha a torkuk vérzene –

Ó, békebeli szép haldoklások hótalan harcmezőkön!

Valaki Mozartot fütyöl, fönt, magasan

a város fölött,

de az is lehet, hogy csak én emlékezem

havazó, tágas ünnepekre,

amikor még a harangszó elé is

galambok fogták be magukat nagy csapatban

és suhogtak vele hosszan, amerre fújt a szél.

Ó, másnapos világ, dobhártya-emlékezés,

micsoda üresség fölé

nyomulna most is a zene, a hó, a megizzadt galambcsapat,

itt forog,

itt röpdös, itt hánykolódik a bőröm alatt,

mintha minden múlt, amit szerettetek és minden sajgás

bennem adott volna találkozót az égnek.

Jékely Zoltán: A hetedik nap

„És megáldá az Isten a hetedik napot,

azaz megszenteli azt…”

Mózes Első könyvéből

1

Vasárnap ez. A Hetedik Nap.

Megszentelendő hát valamiképp.

Nekivágnak a rétnek, a csalitnak,

előzködik, durrog ezernyi gép.

Mint a karámból kiomolt nyáj,

a városból mind távolabb

széled a nép, kurjongva kószál,

erdőt gázol, ront romfalat –

sikerélményben mennyi változat!

2

Motorcsónak szeli a Kisdunát,

fényes tükrét hasítva harsog,

amerre tépdesi a partot,

szörnyethal agg és csecsemő.

(Az emberpárt a csolnak orrán

átkok kisérik.

Nem rettegnek ők,

hogy fog az átok, és a sorsuk:

a vízbefulás néma mámora? …)

3

A Duna szélén hatszáz huncut autós

kocsiját mossa finom vegyszerekkel –

fut a habos víz lefelé,

halat-vadat megöl a sárga lé.

(Bánják is ők!

Motorjuk mellett illendőn vizelve

juttatnak valamit a földnek is

embermivoltuk áldásaiból.)

4

Légpuskás, zubbonyos suhancok

drótszálra ült fecskékre lőnek.

Nincs Isten – tudják –, hát madara sincs.

Pusztuljon a bamba csicsergő!

5

Úristen, bírod e zenebonát?

A vurstli ez itt, vagy micsoda lárma?

Űzött vad az ember nyugodalma, álma.

Itt kintorna nyerít, ott öklendő

ördögi torkok karatyolnak,

mennydörgésszerüen bömböl a gépi gitár,

öt-hat-hét érc-sípláda okádja magából

más-más hullámhosszon, egymás közelében

a tehetetlen fák üde árnyán,

hogy guta-ütött feketén

hull le zajuktól a lomb …

6

És lent, üregében az árva tücsök,

a teremtés legszelidebb muzsikása,

félőrült-remegőn kuporog,

vagy fúrja magát befelé a humuszba,

és kérdezi néma fohászként:

Jaj, hoz-e csendet az éj s fegyvernyugvást,

hogy kijöhessen a csillagos égnek alája,

s e zajszaggatta világba még utoljára

harmatos-illendőn ríja ki egyszeri létét.

Csanádi Imre: Quo vadis?

Ismeretlen mester csíksomlyói oltárának

szárnyképe, az 1500-as évek elejéről

Urunk Jézus alászálla,

útfélen egy kőre álla.

Minden testi öltözeti:

egy szál palást, földig omló,

piros palást, zölddel béllett.

Le ne hulljon szent válláról:

arany boglár összefogja.

Ennyi pompa megilleti –

már ha egyszer Fiúisten.

Szent ágyékán fejér berhe –

mezítelen máskülönben.

Gyakott sebek virítanak

keze fején, lába fején.

Szent oldalán hasított seb –

el nem hagyná: öt szent ordó.

Szent orcáján szomorúság –

el s eltekint Róma felé.

El s eltekint zöld hegyekre –

s azt gondolná: csíki hegyek.

Csak látja ám: Róma felől

jő egy barát, nagy loholva,

úton csattog csupasz talpa.

Jő kámzsásan, pilisesen –

s azt gondolná: ferences pap,

nem más helyről: Csíksomlyóról.

Ha tonzúrás, ha szakállas:

sárigbőrű fél-tatár az.

Sóhajt egyet Urunk Jézus:

ihol, ez az én emberem!

Szóval mondja Urunk Jézus:

– Én es székely, tés es székely;

quo vadis, hova mensz, Péter? …

Szent Péter – mert ki más volna? –

csak felkapja csüggedt fejét.

Be megőszült! kő megszánná!

remeg egy szál glóriája.

(Jelesebb, lám, Jézusunké:

gallyas vesszők negyedelik.

Ennyi esmég megilleti –

már ha egyszer Fiúisten.)

Urunk Jézus szól ismétlen:

– Quo vadis, Péter? azt kérdem! …

– Grácia árva fejemnek!

jó Mesterem, már megengedj:

el-ki Rómából futok én!

kénok elől nyargalok én!

mert vexálnak, mert üldöznek,

reám mert ott törvényt tesznek:

ingem rútúl veszejtenek,

keresztfára feszejtenek,

fővel-földnek függesztenek! …

Szól szelíden Urunk Jézus:

– Térülj, Péter, távozz vissza.

Szemed fordítsd öt sebemre,

elméd kínszenvedésemre:

meg kell légyen, nincs másképpen,

osztozhassunk dicsőségben. –

Péter, szegény, hajt szép szóra,

mégis mintha lógna orra.

S bátor nem írták szalagra,

fakad szája ily szavakra:

– Ámen, Uram! … S visszáld jóra:

menyünk esmég Csíksomlyóra,

mü kedves laktunk-földünkre,

ott századolván kedvünkre,

ferences fő monostorban,

más szentekvel egy-csokorban,

oltárról kik ékeskednek

búcsújáró székelyeknek.

S majdan reánk ha únnának:

Pesten szállással kénálnak,

még dícsérendőbb templomban,

vaj – mondjam-é? – muzeomban.

Állunk ott es egymás mellett,

új s új népek megüsmernek:

ingem így, barátkámzsában,

téged piros ángliában.

Kezed-lábad keskenyellik,

hosszallani nem restellik,

ki-ki méges igenelli:

jártod-költöd fejedelmi.

Mások mind csak reám néznek,

vélném: bizony megigéznek.

Szólongatnak es immáron:

Quo vadis, Tamási Áron? …

Kacsó Sándor: Advent a lágerben

Ó, gyere be, kicsi Jézus,

Ó, gyere be, béke,

Hajszolt lelkem hajlékába,

Fáradt lábam, hajlott hátam

Bús Betlehemébe.

Nagyon rossz a világ most itt,

Zárva ajtó, ablak,

Mindhiába kopogtatnál,

Előkelőbb lakásokban

Aligha fogadnak.

Nem is nagyon hiszem, hogy jobb

Szállásod akadna,

Mint ez az én fáradt testem

Karácsonyi békét váró

Rozzant istállója.

Igaz, itt az idegenben

Elhagyatott, árva,

Kóbor kutyák vonítnak rá,

S hosszú puskák, szöges drótok

Állnak ajtajába.

Igaz, búval vert födelét

Komisz szél cibálja,

S nincsen semmi, semmi fény már

Hideg éjbe vakon néző

Két kis ablakába.

De az alázat szalmáját

Hintettem a földre,

S meleg párát lehel majd Rád

Türelmességem szamara,

Jámborságom ökre.

Gyere bé hát, kicsi Jézus,

Karácsonyi béke!

Rozzant testem kis ablakán

Hadd tekintsen ki az öröm

Meleg lámpafénye.

Rónay György: Betlehem

Minden megíratott.

A próféták megmondtak mindent jóelőre.

De a te anyai szíved még mindig nem hagyott föl a reménnyel.

A te szíved még mindig várt valamit.

Egy rést az örök Rendelésen,

amelyen a szeretet kiosonhat.

József már fáradt volt, ledőlt volna egy kapuboltba,

de te csak mentél házról házra, kapuról kapura,

és zörgettél és könyörögtél.

Nem magadért, hanem a Gyermekért,

hogy ne fázzék, ne szúrja szalma gyönge testét,

ahogy a próféták megírták.

Mert a te anyai szíved még mindig nem hagyott föl a reménnyel.

Hisz van-e telt pohár, melynek színén egy szirom el ne férne még?

Ház, hol egy terhes asszonynak ne jutna még hely?

Lobbant a lámpaláng, amint az érdes kéz kutatva fölemelte:

„Hé, ki dörömböl itt! Takarodjatok, koldusok! Nem csárda ez!”

A tárt kapun kidőlt a jó meleg s a zsíros sültek jószága.

S egy kard villant: sokféle martalóc bitangol szerteszét ilyenkor,

s a bölcs polgár vigyáz a házra.

Betlehem bezárkózott, szíve kővé keményedett a félelemtől.

Mert azokban a napokban összeíratta a népet a Császár.

Elengedték a láncról a kutyákat, nagy szelindekek futkostak a hóban,

dühösen szimatoltak, szűköltek mint a lelkiismeret.

Józsefnek fájt a lába, botjára támaszkodva baktatott

az érthetetlen éjszakában.

Az istálló felé, amely fölött már ott égett a Csillag.

A küszöbön megállt, hátrahőkölt a vastag trágyabűztől,

s tanácstalanul visszanézett.

Te már tudtad, hogy nincs segítség. Az emberek bezárták szívüket,

a Szeretet hiába könyörög, nem talál rajta rést.

Fájdalmak Emberét hozod világra nyomban, fájdalmak anyja vagy,

fájás nélkül szülő, amint a nyirkos szalmára lerogytál,

s öled végtelen távolából meghallottad a koldus Újszülött

didergő zokogását.

Papp Lajos: Nyughelykeresők

A gőgös edomita,

Heródes, a kőszívű,

Palestina királya

Antipas örökében,

amidőn népszámlálást

hirdetett az országban,

aki élt, mind elindult,

hogy késedelem nélkül

megtérjen, bárhol is van,

atyáinak házához.

József, a názáreti

ácsmester állongott csak

otthona ajtajában;

és minthogy hozzá mentek

a vének közül hárman,

elpanaszolta nékik,

hogy asszonya várandós,

és órája közelít:

nem bírná el az utat

születő gyermekével.

Én a széltől is óvom

fényemet-Máriámat,

hogy életéből sarjadt,

duzzadó rügyecskéjét,

bimbóját baj ne érje;

jaj, mi lesz kettejükkel!

Gyámolítónk, szent aggok,

segítsetek hát rajtunk!

Térdelek, úgy könyörgök,

az út porából esdek.

Hát amint így könyörgött,

maszatos-könnyes arccal

a három szelíd vénnek,

a függönyt föllebbenti

és előlép Mária;

könny szökik a szemébe,

amikor férjét látja,

az alázkodó férfit

a porban térdepelni.

És szól: hogy bírja ő még,

s van liget is akárhány,

üdítő, tiszta forrás,

jóság az emberekben.

S átkarolta Józsefet,

és köszönt illendően

a tisztes öregeknek.

Csillagos volt a kék ég,

hajnali, hűvös szél fújt,

sós ízű, mint a tenger,

és mentek, mendegéltek.

József, vállán iszákkal,

fogta a kantárszárat.

Mária sápadtan ült,

mosolygott a nyeregben.

A szélben dús olajfák,

datolyapálmák ringtak,

majd juhok bégetése

hatolt el a fülükhöz,

s ébredező ebeknek

dühödt éh-csaholása;

az égből harmat szállt le,

mely tiszta és bőséges,

oly tiszta, hogy a lélek

megenyhül permetében.

A harmadik mérföldön

állottak meg pihenni.

Az első hangos jajszó

az asszony ajkát akkor

hagyta el, mikor férje

leemelte az állat

nyergéből, s odavitte

a kút mellé, egy pálma

hűvösébe, hogy aztán

megmerítse tömlőit

a kút vizesgödrében.

Jaj, kicsim, cipruságam!

Rebbenő, szép madárkám,

maradj még szívem alatt,

napszállatig maradj csak;

tető lesz fejünk fölött,

s néném két erős karja

tartja guggoló vállam.

Csak akkor jöjj, csak akkor

kinozz fejeddel engem,

vérző ölemnek áldott

gyötrelme akkor légy majd

báránykám, csillagocskám!

E vad tájat ne lássad,

ha kiszakadsz belőlem,

méhem menedékéből!

Így sóhajtott; és férje

nem szólt, csak megitatta

a szamarat, és rögtön

tovább indultak onnét.

A nap mind égetőbben

tűzött alá, s hevétől

mintha tó hullámoznék,

vibrált a levegőég.

Torkuk-szájuk kiszáradt,

zúgott, dobogott vérük.

Ám akkor fák sötétje

rémlett föl a vakító

fényben, és nemsokára

a másik kúthoz értek.

Rezdülő délután lett

a moccanatlan délből;

s ímott, Mária újra

sajgó fájdalmat érzett.

Egy villó pillanat volt,

feszítő, vad nyilallás,

hogy összerándult tőle,

mint akit megütöttek.

Még kétszer jött a fájás,

amire messze föltűnt

ligetektől övezve

a város, ahol fürge

gyermekkorukat élték.

S az alkony aranyrőtes

sugárözönbe vonta

porlepett fáradtságuk,

amidőn odaértek

Betlehem kapujához.

Csak alig viszonozta

József a köszöntést is.

Fölvérzett lába sajgott,

s nem érezte fájdalmát,

Máriával gondolt csak;

s hogy hol kap menedéket.

A házakból víg lárma,

ételszag szüremlett ki,

gyermeket, rokont, testvért,

messziről hazatérőt

ölelt ismét magához

az otthon szívessége,

ki nem fogytak a szóból

az egymásra találók.

S a késve érkezőkkel

már senki sem törődött.

Hívnálak, kedveskéim,

csakhát hova lennétek!

Egy derék család váltott

szállást tíz napra nálam,

illendően megfizették,

ki nem dobhatom őket;

meg persze, kell a pénz is,

magányos özvegyasszony,

kit nem gyámolít senki,

bizony, nehezen élek.

Ti fiatalok vagytok,

erősek, sokat-bírók,

követ rám ne dobjatok,

hogy nincs tenyérnyi hely sem

a számotokra nálam.

Ha tán a kecskék mellett,

az ólban, megférnétek,

vagy a kertem végében,

a vén fügefa alján;

Máriám, kicsi gerlém,

kedvetekre mit mondjak?

Hallva e sopánkodást,

Mária nem szólt semmit,

fejét lefüggesztette,

nagynénjére nem nézett.

Az még sokáig ott állt

szép háza kapujában,

kiáltozott utánuk,

s karjai hadonásztak,

fogózót keresve tán

a sok hazug beszédhez;

míg úgy eltávolodtak,

hogy már hangja sem hallott,

és alakja beolvadt

a sűrűsödő estbe.

Haladtak háztól házig.

Bekopogtak mindenütt,

elfúló, rekedt szóval

nyughelyért könyörögtek.

Miért, hogy nekünk nem jut

egy zug sem menedékül?

Hogy emberséget, jó szót

mitőlünk megtagadtak;

miért, hogy gyermekünkre

fájdalom és félelem

mécsvilágot lengető,

vak pillantása vár most?

Miért fordít ma hátat

rokon, vér a vérünkből,

ki bőségben barát volt,

miért néz el fölöttünk?

Miért ilyen az ember?

Mert tudna jobb is lenni;

a közönynek miért kell

pusztítón megteremni?

Így kesergett a férfi;

s már kelt a hold, amikor

a város másik végén

egy sárga homokkőhegy

lábánál megállottak,

és József leemelte

Máriát, aki vérben

és verejtékben ázott;

a hűvös földre tette.

És fent a hajnalcsillag.

Körül ciprusok ingtak,

s menedék, jászol nélkül,

életre ítéltetvén

megszületett a gyermek.

Hazugság nem takarta.

Pásztorok énekével

nem jött hozzá kegyesség.

A szamár kórót rágott.

Szemén megtört a holdfény.

Megtört a fény; szivárgó,

tej-fehér szomorúság.

Ady Endre: Karácsony

1

Harang csendül,

Ének zendül,

Messze zsong a hálaének,

Az én kedves kis falumban

Karácsonykor

Magába száll minden lélek.

Minden ember

Szeretettel

Borul földre imádkozni,

Az én kedves kis falumba

A Messiás

Boldogságot szokott hozni.

A templomba

Hosszú sorba

Indulnak el ifjak, vének,

Az én kedves kis falumban

Hálát adnak

A magasság Istenének.

Mintha itt lenn

A nagy Isten

Szent kegyelme sugna, szállna,

Az én kedves, kis falumban

Minden szivben

Csak szeretet lakik máma.

2

Bántja lelkem a nagy város

Durva zaja,

De jó volna ünnepelni

Odahaza.

De jó volna tiszta szívből

– Ugy mint régen –

Fohászkodni,

De jó volna megnyugodni.

De jó volna mindent, mindent,

Elfeledni,

De jó volna játszadozó

Gyermek lenni.

Igaz hittel, gyermek szívvel

A világgal

Kibékülni,

Szeretetben üdvözülni.

3

Ha ez a szép rege

Igaz hitté válna,

Óh, de nagy boldogság

Szállna a világra.

Ez a gyarló ember

Ember lenne újra,

Talizmánja lenne

A szomoru utra.

Golgota nem volna

Ez a földi élet,

Egy erő hatná át

A nagy mindenséget,

Nem volna más vallás,

Nem volna csak ennyi:

Imádni az Istent

És egymást szeretni …

Karácsonyi rege,

Ha valóra válna,

Igazi boldogság

Szállna a világra …

Juhász Gyula: Betlehemes ének

Ó, emberek, gondoljatok ma rá,

Ki Betlehemben született ez este

A jászol almán, kis hajléktalan,

Szelíd barmok közt, kedves bambinó.

Ó, emberek, gondoljatok ma rá:

Hogy anyja az Úr szolgáló leánya

És apja ács volt, dolgozó szegény,

S az istállóban várt födél reájuk.

Ó, emberek, gondoljatok ma rá,

A betlehemi kisded jászolára,

Amely fölött nagyobb fény tündökölt,

Mint minden várak s kastélyok fölött.

Ó, emberek, gondoljatok ma rá,

Ki rómaihoz, barbárhoz, zsidóhoz,

A kerek föld mindegyik gyermekéhez

Egy üzenettel jött: Szeressetek!

Ó, emberek, gondoljatok ma rá!

Juhász Gyula: Karácsonyi ének

Szelíd, szép betlehemi gyermek:

Az angyalok nem énekelnek

S üvöltenek vad emberek.

Boldog, víg betlehemi jászol:

Sok börtön és kórház világol

És annyi viskó bús, sötét.

Jó pásztorok és bölcs királyok:

Sok farkas és holló kóvályog

S nem látjuk azt a csillagot!

Békés, derűs karácsony éjjel:

A nagy sötét mikor száll széjjel

S mikor lesz béke és derű?

Babits Mihály: Csillag után

Ülök életunt szobámban,

hideg teát kavarok …

Körülöttem fájás-félés

ködhálója kavarog.

Kikelek tikkadt helyemből,

kinyitom az ablakot

s megpillantok odakint egy

igéretes csillagot.

Ó ha most mindent itthagynék,

mennék a csillag után,

mint rég a három királyok

betlehemi éjszakán!

Gépkocsin, vagy teveháton –

olyan mindegy, hogy hogyan!

Aranyat, tömjént és mirrhát

vinnék, vinnék boldogan.

Mennék száz országon át, míg

utamat szelné a vám.

»Aranyad tilos kivinni!«

szólna ott a vámos rám.

»Tömjéned meg, ami csak van,

az mind kell, az itteni

hazai hatalmak fényét

méltón dicsőíteni.«

Százszor megállítanának, –

örülnék, ha átcsuszom:

arany nélkül, tömjén nélkül

érnék hozzád, Jézusom!

Jaj és mire odaérnék,

hova a csillag vezet,

te már függnél a kereszten

és a lábad csupa seb,

s ahelyett hogy bölcsőd köré

szórjak tömjént, aranyat,

megmaradt szegény mirrhámmal

keserűszagu mirrhámmal

kenném véres lábadat.

Babits Mihály: Karácsonyi ének

Mért fekszel jászolban, ég királya?

Visszasírsz az éhes barikára.

Zenghetnél, lenghetnél angyalok közt:

mégis itt rídogálsz, állatok közt.

Bölcs bocik szájának langy fuvalma

jobb tán mint csillag-ür szele volna?

Jobb talán a puha széna-alom,

mint a magas égi birodalom?

Istálló párája, jobb az neked,

mint gazdag nárdusok és kenetek?

Lábadhoz tömjén hullt és arany hullt:

kezed csak bús anyád melléért nyult.…

Becsesnek láttad te e földi test

koldusruháját, hogy fölvetted ezt?

s nem vélted rossznak a zord életet?

te, kiről zengjük, hogy »megszületett«!

Szeress hát minket is, koldusokat!

Lelkünkben gyujts pici gyertyát sokat.

Csengess éjünkön át, s csillantsd elénk

törékeny játékunkat, a reményt.

Ady Endre: Kis, karácsonyi ének

Tegnap harangoztak,

Holnap harangoznak,

Holnapután az angyalok

Gyémánt-havat hoznak.

Szeretném az Istent

Nagyosan dicsérni,

De én még kisfiu vagyok,

Csak most kezdek élni.

Isten-dicséretre

Mégiscsak kiállok,

De boldogok a pásztorok

S a három királyok.

Én is mennék, mennék,

Énekelni mennék,

Nagyok között kis Jézusért

Minden szépet tennék.

Új csizmám a sárban,

Százszor bepiszkolnám,

Csak az Úrnak szerelmemet

Szépen igazolnám.

(Így dúdolgattam én

Gyermek-hittel, bátran,

1883

Csúf karácsonyában.)

Bálint György: Karácsony előtti vers

Most karácsony lesz, karácsony lesz,

Az apró, piszkos vakkantó dühök

És apró, vigyorgó perverzitások

Itt is, ott is belehalkulnak egy percre

A színes gyertyák lángjával melengető

És ezüstpapírok kétnapos fényével ragyogó

Szeretet világünnepébe:

Ez az egész.

*

Most karácsony lesz, karácsony lesz,

A ropogós, fehér-fekete csíkos friss mezőkön,

És a némává dermedt, kopasz erdők

Száraz cikk-cakkjai között

Megjelennek hordástul az élet mészároskedvű, harsány urai,

És nyulakat gyilkolnak elegánsan;

A rémület hajszolja a halál felé

A vergődő, törpe életek rajvonalát,

Hogy hekatomba nőjjön a karácsony esti vacsorára.

*

Most karácsony lesz, karácsony lesz,

Püffednek a megrakott, ezer színben rikító

Kirakatok mindenfelé, szemtelenül vihognak

A sarki hordárra és az uccaseprőre

És a vánszorgó és loholó sok-sok kopott életre,

És rám is, aki zsebredugott kézzel,

Előregörnyedt háttal és állítólagos huszonhárom évemmel

Szeretném megállapítani, hogy tulajdonképpen

Miért jó az, hogy én élek,

És hogy miért kell nekem boldog karácsonyt kívánnom

A jóltáplált öröm felé,

Holott az én karácsonyom csak annyi, hogy két napig

Nem kell dolgozni.

*

Most karácsony lesz, karácsony lesz,

Megszületik majd a kisded is

Egy vice-lakásban, és megszólaló első hangjára

Rögtön ráfagy majd a fűtetlen, tuberkulotikus büdösség;

És sírnia sem lesz szabad, mert alattuk

A negyedik emeleten valaki nem tud elaludni.

*

Most karácsony lesz, karácsony lesz,

Halk és selymes színek és fűtő ragyogások között

Az öröm és szeretet boldog ünnepet ül majd itt is, ott is,

Dicsőülten ölelnek majd egymás felé

Meleg és tiszta boldogságok, és két napra

Kitárul majd a puha csend és béke:

És nem fognak közberikoltani

Azok, akiknek nincs karácsonyuk,

És nem fognak közbezokogni sem

Azok, akiknek nincs karácsonyuk,

És nem fognak közbeöklözni sem

Azok, akiknek nincs karácsonyuk:

Csak hangtalanul és szégyenkezve fognak ülni

A föléjük roskadó fagyos és kemény sötétség alatt.

Falu Tamás: Karácsonyeste

Karácsonyeste, gyertyafény,

Szív a szívhez most oly közel,

Sok fenyőág: sok kar, amely

Egész világot átölel.

De van szív, mely nem lel szivet,

Van seb, amelyre nincsen ír,

Nincs ember annál szomorúbb,

Mint ki karácsonyeste sír.

Nagy Gáspár: Hótalan a hegyek inge

Ez a tél még megváltatlan,

nincs rá mentség; fehér paplan,

se hó, se hold nem világol –

amíg fölragyog a jászol

hordjuk szívünk szakadatlan,

kormos arcot száz darabban,

nincs ajándék, semmi tömjén –

rí Boldizsár, Menyhért meg én.

Az indul el akaratlan

kinek angyala jelen van,

hótalan a hegyek inge –

el kell érnünk Betlehembe!

Bari Károly: Karácsony

Anyám rongyos szalmazsákon

fekszik, torkáig az éjszakát

takarónak hiába húzza: sűrű pilláival

nem vitázik álom, nem tud elaludni,

bárhogy is akarja, pedig a kertek kaszárnyáiba

lányokat csalogató tulipán-katonák

meglátogatnák álmában, beszélnének

neki világot-vacogtató hírről: a hidegről,

hogy madarak lehelleténél melegedik

a felhőket-elgáncsoló szél is, holdfénnyel zörgetik

ablakát a pásztorok: hó-rozsdás fenyők

alá anyámat kihívják, sírnak, zúzmara-zománcos

könnyeik előtt csikorgó szobáit

nyitja a fagy: a zöld görönggyé-dermedt békák

iszap-kunyhóit is lelakatoló, megszületett Jézus,

világunk megváltója, ajka vérpiros oltárai

mögött fogak gyertyái lobognak, keresztre-kiszemelt

teste fölött a hideg szögesdrótjait

pengeti az idő, jaj anyám, édesanyám,

pásztorok közt királyasszony, ne hagyd

fázni Jézust; varjúkárogás-szemöldökű

boszorkányokat: reszkető fákat

ráncigálj tüzek bitói alá; loboncos lángokkal

hamuvá tépesd őket, énekeljél Jézusnak

fekete altatódalt, himnuszok füstjébe sodorja

nyelvedet a félelem, hiszen tudod,

nagyon tudod: bűneink szögeivel

útjait már teleszórtuk.

Nagy László: A karácsonyfás ember

Búbosodott a tej a tűzön, mikor bejött a virradati kékség.

Míg apám szénát rakott a jászlakba, anyám pedig társal-

gott a kismalacokkal, megszöktem az ágyból. Megúntam

a lovaglást a tarajos vánkos-csikón, elindultam a hóban

mezítláb, egyszál ingben.

Talpam nyoma nem volt nagyobb a babérlevélnél. Nem

fáztam. Lépegettem elszántan a falu iránt. Rókák ugattak

a dombon, a dögtemetőnél. És távol égtek még a Bakony

zsiványszemei. És tele volt harangszóval a világ.

Jött szembe velem egy megviselt katonaköpeny a Világ-

háborúból. Sovány ember köhögött benne s hirtelenül

tétova lett. Lehet, a Kisjézust vélte sétálni a havon,

hiszen a világító templomban őérte zengtek éppen. Köze-

lebb érve rámismert az ember, leguggolt elém, kitárta

a karját: Hová iparkodsz, Zászló? A kovácshoz, mondtam.

Erre kigombolta köpenyét, engem pedig belülre gombolt,

átlőtt, sorvadásos tüdeje fölé, a kisbaltához, mert az volt

a belsőzsebében. Hörgésben, fujtatásban, szívdobogásban

így vitt hazáig, az ágyba. Később az ablakból láttam

a ziháló embert, jött az erdőből, hóna alatt jókora boróka-

fenyővel, mintha zöld lovon lovagolna a hóesésben.

Ma úgy látom a hóban, szájjal aggatja vére szalagjait

örökzöld lovára, mert a halálba akkor indult. Én pedig

igazán akkor születtem, mert akkor léptem először pajzs

nélkül a télbe.

Szirmai Endre: Karácsony

Kisérletek, űrhajók, látomások,

s valahol messze délen

egy jászol ringatódzik csendesen

a csillagvirágos éjben.

Váci Mihály: Betlehemes

Fehér szakállas mennyek bóbiskolnak

a törten megkönyöklő tornyokon.

Pillámra hull virágzón és elolvad

a súlyos égből egy könnyű szirom.

Elhangzott lépteket őriz a mellem,

szemem gyerekkori csillagokat.

Három fáradt bölcs kételkedik bennem

a betlehemi fényesség alatt.

Lélek-fehér tájon át sorakozva

a gyermekkorba tartó lábnyomok;

a harangzúgás hömpölyögve hozza

a fény gyűrűin ringó templomot.

Báránybéléses köd borul a tájra;

kifordított kucsmákban állanak

az oszlopok; vasalt csizmában járja

a kopogós földet a fürge fagy.

Mindnyájunk szíve ma-született Jézus,

imádatlan, meztelen didereg.

Várja köré terelt örömök nyáját,

hogy forró párát ráleheljenek.

Parasztok, pásztorok ájtatos gondban

virrasztanak, – szemük a csillagon;

jönnek vörös fényét követve: – hol van,

amire oly rég vár a bizalom.

József Attila: Betlehemi királyok

Adjonisten, Jézusunk, Jézusunk!

Három király mi vagyunk.

Lángos csillag állt felettünk,

gyalog jöttünk, mert siettünk,

kis juhocska mondta – biztos

itt lakik a Jézus Krisztus.

Menyhárt király a nevem.

Segíts, édes Istenem.

Istenfia, jónapot, jónapot!

Nem vagyunk mi vén papok.

Úgy hallottuk, megszülettél,

szegények királya lettél.

Benéztünk hát kicsit hozzád,

Üdvösségünk, égi ország!

Gáspár volnék, afféle

földi király személye.

Adjonisten, Megváltó, Megváltó!

Jöttünk meleg országból.

Főtt kolbászunk mind elfogyott,

fényes csizmánk is megrogyott,

hoztunk aranyat hat marékkal,

tömjént egész vasfazékkal.

Én vagyok a Boldizsár,

aki szerecseny király.

Irul-pirul Mária, Mária,

boldogságos kis mama.

Hulló könnye záporán át

alig látja Jézuskáját.

A sok pásztor mind muzsikál.

Meg is kéne szoptatni már.

Kedves három királyok,

jóéjszakát kívánok!

Tótfalusy István: Karácsonyi leoninusok

Barmok romlatag ágyán, Jessze ígéretes ágán

Új élet született; boldog a Szűz: anya lett.

Barmok romlatag almán, kisfia fekszik a szalmán,

Barlang, ágy csupa fény: Isten, a Szűznek ölén.

Künn viharok furulyáznak, tépik a pusztai fákat.

S lám, elnyugszik a szél benne, az akol küszöbén.

Játszik a gyermek, a karja kicsúszott, nincs betakarva,

Mária nézi: nevet – „Fúj az ökör meleget!”

Fúj az ökör … s ugye, jó lesz? – fürge tüzet vete József:

Lobban a rőzserakás, mind csupa láng, ragyogás.

Csillan a jó bari szőre, vidáman a szürke tetőre

Fény fut. Koppan a kő: „Pásztorok, gyertek elő!”

Vének s ifju legények, jönnek, az ajkukon ének.

Billeget ám a dudás, fújja a kis furulyás!

Néz az ökör: „Soha illyet!”, a csacsi nagy füle billeg.

Mind forróbb, tüzesebb, Mária könnye pereg.

Anyja ölében a gyermek, tapsol a mennyei herceg:

Kedv, öröm, isteni tett – Krisztus megszületett!

Barmok romlatag ágyán fekszik a második Ádám,

Új ág, égi virág, újul a régi világ.

Görgey Gábor: Falusi karácsony

Éjfél száll a nagytoronyra,

szárnyaival beburkolja

hideg kőfejét.

Vaksötétben vágtat a fagy,

csengő szánjaival a nagy

éjszakából jött.

Elaludtak a csillagok?

Nyakig betakaróztak ott

fenn a mennyeken.

Hol rejtőzik hát az ünnep,

ha a csillagok eltűnnek,

sehol semmi fény? …

Láthatatlan vándorol a

falu népe a templomba

fagyott utakon.

Kopog a sok cipő, csizma,

az éj kimondatlan titka

ül az ágakon.

Sötétben, fagyban, szótlanul

jönnek egyre, míg csontosul

alattuk a föld,

s minden sötét árnyon halvány

piros fénnyel, el-elhalván –

átdereng a Szív.

Szabó Magda: Karácsony

Oldják iszákjukat a csendesülő,

alacsony fellegek,

omlik az ártatlan, az együgyű hó

a háztetők felett.

A füst elkapja derekát,

együtt forognak,

úgy imbolyodik a világ,

ahogy ők imbolyodnak.

Húzzák már komoly szarvasok

az ünnepet,

szájuk körül az esti pára

s az eltünt gyermekkor lebeg.

Omlik a hó, ömlik a hó,

nem nézi, hova hull,

csak bámulnak a szarvasok,

szarvukon gyertya gyúl.

Ömlik a hó, omlik a hó,

leng, surrog és kering,

eltemeti a surranó

december lépteit,

meztelen, ezüst lábnyoma

nem villan már sehol,

a szarvas békén lépeget,

bizakodik, dalol.

„Honnan jössz?” – kérdezem a hótól.

„Te hova mégy?” – a hó ezt kérdezi.

Rám néz, én meg rá. Hallgatok.

Mit feleljek neki?

Falu Tamás: Karácsonyi ének

Az a fenyőfa messze már,

S ahol állt, már a ház sem áll.

Az élet épít s rombol is,

Dolgozik a csákány s halál.

Az aranyalma elgurult,

S elgurult az ezüstdió,

És most eljött a pillanat,

Mikor rájuk gondolni jó.

Aranyalma, ezüstdió,

A messziből dalol nekem,

S egy rég kialudt gyertyaszál

Kigyullad most a szivemen.

Simon István: Gyerekkori karácsonyeste

Hirtelen milyen tág teret nyitott

óriási ereje a fagynak.

A jeges mezőn szinte tériszonyt

érezve csak gubbadnak a varjak.

Meredeznek a reggel még komor

hegyek fái is talpig zuzmarásan.

A ház asztalán fölragyog a bor;

fenyők zúgnak a harangkondulásban.

S az erdei mélyutakra szorul

a hófúvás; a szomszéd falukból hát

toronyiránt jön a plébános úr

imbolyogva karácsonyra hozzánk.

A havas fényben látni még, ahogy

némán fölnéz az úti feszületre,

hol szegként lógnak már a jégcsapok,

mielőtt a fiú megszületne.

Toldalagi Pál: Gyermekkoromban volt ilyen

Ferenczy Béninek

Gyermekkoromban volt ilyen

puha és szép este. A lámpák

szirmai egyre hullanak

s fognak hullni egy éjszakán át.

Derengenek az udvarok.

Az utcák folyamai szépen

hömpölyögnek föl és alá

a fénytől felbontott sötétben.

Jó érzésekkel a világ

egyszerre csordultig telik meg.

Ezen a napon született

keleten az isteni kisded.

Párát fújó barmok között,

a holdvilágtól szinte halvány,

nagy éjszakában úgy feküdt

mezítelenül, puszta szalmán,

hogy a pásztorok, akiket

hozzá a csillag vezetett el,

csak néztek rá örvendező

és karikára nyilt szemekkel.

Heródes pedig, a király,

nem alhatott e csecsemőtől,

kit a szegénység fogadott

ezen a világon először. –

Engem harmincnyolc éve már

ez a történet elvarázsol.

Megjelenik és kivezet

az érzelmek sivatagából,

hogy az eleven szeretet,

a betlehemi gyermekisten,

ahogy szoktatják a vadat,

egész magához szelidítsen.

Gyurkovics Tibor: Karácsony

Egy bizonyos idő után

akárhány karácsonyfát láthatsz,

mindig csak egyet látsz

s a többi látszat.

A többi öröm másé, idegen,

vagy elrabolt öröm,

Jézus Krisztus hozzánk

csak egyszer jön.

Csak egyszer száll le az angyal

kitárt fehér szárnnyal

és hozza el a békességet,

egyszer jön Boldizsár a mirrhával.

És többé nincs békességünk,

nincs Máriánk, se szalmánk,

de erre az egy éjre

mindig emlékszünk.

És ott is gondolnak ránk.

Juhász Gyula: Utolsó imádság

Jó Jézusom, ki bús gyermekkoromban

Gyakran szálltál szivembe, merre mentél,

Hogy nem lelek e szörnyű fájdalomban

Egyebet a meddő, mély gyötrelemnél?

Hisz a világnak minden tájain

Most Téged várnak és Benned remélnek,

A csodálatos földi születésnek

Meleg és fénylő ünnepnapjain,

S ha egyszer mégis a vén, nagy gyereknek

Szivébe szállnál újra, égi gyermek,

De nem vagyok méltó erre, nem.

Legyen mindenki boldog, aki él itt,

S halálra fáradt lelkem szenvedésit

Ird mind az ő javukra, Istenem!

Keresztury Dezső: Karácsony, újesztendő

Karácsony, újesztendő:

lezáró, újrakezdő.

Hogy el ne villanjon a milliárd dolog,

mi testünk, szellemünk tanítja,

nyitja, emeli, kínokkal boldogítja,

amíg Föld-otthonunk törvény szerint forog:

lett szerelem, költészet, annyi érték,

mihez szív, ész, érdek, szokás a mérték,

amivel élünk s visszaélnek nagyokosok; –

mert mindig új csapat születik, aki majd

bitón, falhoz állítva, máglyán

vész el, magát áldozatul ajánlván:

kínvallatásban és keresztúton kitart,

hogy felcsillanjon az igazság,

bár mindújra förtelembe tapossák,

s hogy legyen példa: jóért ne kerülni a bajt; –

és mindig újra lesz kézmosó hatalom,

hogy felelőtlenül megszabja,

ki hasznos derék, ki bitang haramja,

ki élhessen árnyékban, ki járhasson napon.

De talpig fegyelemben, bárhol,

ha a világ eltaszít is magától,

a jók kezét már én el nem bocsáthatom.

Örökegy körben járunk:

ez emberi világunk.

Karinthy Frigyes: Az Ige így született

Testvéreim, farkasok, gyönyörű leopárd

Foltos hiéna, bátyám és rokonaim mind

Páva, cifra kuzin, nagynéném, zöld papagáj

Otromba, bölcs elefánt, mókás maki, bánatos marabu

Elbújtam itt a bokorban, hagyjatok egy kicsikét

A Bozót Törvényét jól ismerem én

Kutyával ugatok, üvöltök a sakállal

De ez most nem szemeteknek szól

Mindenre könyörgök!

Friss koncot hagytam a tisztáson, rágjátok le sietve

(Mindjárt jövök én is) csak ezt a pár jelet itt

Hadd karmolom csorbult körmömmel a barlang sziklafalába

Hogy visszataláljon százezer év múlva eltévedt utódom

Magamban hadd makogok, hadd hallja fülem csak

A hangot, a hangot, a tompa zörejt, mit a Lélek

Szorít ki, belülről, kifeléfordult zabáló bestiaszámon

Valami van itt, valamit szimatolok

Amivel együtt ketten vagyunk csak égi vizén

Vízi mezőkön –

Önmagam és én – én és ő – apja nem én

Vagyok – s ő mégse apám

Van valami, más, mint az a Törvény,

Van Valaki, kit nőstény nem szült, hím sose nemzett

Nem anyaméhből származik, itt születik most

Makogó két vastag cserepes ajkam

Kínjában széttárt nyílása közül

Buggyanó könnyek magzatvize mellől,

Ahogy előrebukó torokkal

Hörgőm el az új jeladást: is-ten …

Is-ten … is-te-nem könyörülj!

Lakatos István: Karácsony

Mini bölcsőben mini Krisztus.

Szól József vígan: Mondhatom,

nagy nálunk most a forgalom,

kint három bölcs beszélget

– egy paphlagon, egy szír, egy indus

mind királyi személyek.

Az indus elefántot ült meg,

teve hozta ide a szírt,

a paphlagonnak egy blazírt

málhásszamár jutott csak.

Szerencse, hogy rizst, pulykasültet

és bort ebédre hoztak.

De serlegét üríti Menyhért,

vaksi szeme a kisdeden:

Egészségedre, Istenem,

élj soká, drága Jézus!

Tudj bajt-bút elkerülni egyként,

nőjj nagyra, mint a cédrus.

A boldog Boldizsár galambot

s egy szép kis glóriát hozott,

pulikutyát a pásztorok,

majd Gáspár bontja zsákját:

abból aranydió, narancsok,

füge hull ki s nyalánkság.

Mária csirkét vág a konyhán.

A tálalóasztal felett

a fénylő üstökös rezeg,

nyalja bajszát a macska.

Bölcsőjében, türelme fogytán,

bömböl az istenadta.

Derekára tekerve farkát

ott leskel a kemencelyuk

sötét zugában Belzebub,

homlokán sűrű felhő –

mardossa gyáva nyugtalanság:

Mi lesz ebből, ha megnő?

Rőt fénnyel fölvacog a hajnal.

Heródes dúl-fúl: Én vagyok

a bölcs vezér, a Legnagyobb,

s ők egy koldusra néznek?

Száz zsoldos, vérgyöngyözte karddal,

ím kezd új ezredévet.

Radnóti Miklós: Lapszéli jegyzet Lukácshoz

Holdsarló

nézi csak

reggelig,

végül a

vándorló

pásztorok

meglelik.

Jászol a

bölcseje

fényekkel

úgy teli!

Állnak és

csodálják

feketén, –

s köztük két

hű tehén

leheli

a gyerek

csillogó

bőre tükrét.

Puszta Sándor: Bennünk fénylő csillag

sírásra görbült a szánk

mikor a legszebben akartunk énekelni

gyáva lett bennünk az öröm

ahogy boldogok akartunk lenni

induljunk szívünk dzsungelében

az embert megkeresni

a jóságot még ma

el kéne kezdeni

óh bennünk fénylő csillag

merj már megszületni

Bódás János: A karácsonyi Jézushoz

Jézus, te is születtél,

Milyen fiú lehettél?

Verekedni szerettél?

Hát mosdani? … Vagy jobb voltál

minden földi gyereknél?

Hát zöld egrest ettél-e

egészséged vesztére?

Fáról sokszor estél-e?

Kék foltokkal rakva hányszor

értél haza estére?

Panasz is volt néha rád?

Ne szomorítson a vád:

ha elszakadt a ruhád,

vagy valamit összetörtél,

kiporolt-e jó anyád?

Ó, te égi, tiszta fény,

követni mernélek én,

szakadékok peremén,

ha tudnám: te is így kezdted,

gyermekként, akárcsak én.

Dsida Jenő: Nagycsütörtök

Nem volt csatlakozás. Hat óra késést

jeleztek, és a fullatag sötétben

hat órát üldögéltem a kocsárdi

váróteremben, nagycsütörtökön.

Testem törött volt és nehéz a lelkem,

mint ki sötétben titkos útnak indult,

végzetes földön csillagok szavára,

sors elől szökve, mégis szembe sorssal

s finom ideggel érzi messziről

nyomán lopódzó ellenségeit.

Az ablakon túl mozdonyok zörögtek,

a sűrű füst, mint roppant denevérszárny,

legyintett arcul. Tompa borzalom

fogott el, mély állati félelem.

Körülnéztem: szerettem volna néhány

szót váltani jó, meghitt emberekkel,

de nyirkos éj volt, és hideg sötét volt,

Péter aludt, János aludt, Jakab

aludt, Máté aludt és mind aludtak …

Kövér csöppek indultak homlokomról

s végigcsurogtak gyűrött arcomon.

Simon István: Húsvéti körmenet

A fű zöldbe s fehérbe

öltöztek a fák.

A meggyvirágszagú égre

parabolát, száz karikát

rajzolsz, pogány duhajunk,

szél, szél, áprilisi,

míg a baldahin lengő

aranysátrát dalárda, gyertya és csengő

kiséri,

s négy ember a magasba tartva viszi.

Elől gyerekek párja csoszog,

aztán a lányok fehérben,

s talpig feketében

iparosok –

s végül árad a görbe-utu,

kék hegyek alatti tiszta falu

megfáradt, áhitatos

kimosdott népe.

Áldott szombati este!

A harangszó aranyos felhőkig evezve

duhaj nótát csap a téres világnak.

Mennek, mennek, fölcsap a por,

a tömzsi labdarózsabokor,

az alma-, a körtefa ágak

mind, mind, mint a csokor.

Énekelnek istállók, pajták

s fészerek közt, a hosszú uton.

Fehér ingük alatt az ér

kötélként kidagad nyakukon.

Törtek sok századon át,

pestisen át,

háborun át,

de évenként egyszer csak vígan kidalolják

teli torokból,

világgá szórják a tavaszi porból

a nagy himnuszt, az álleluját.

S addig a tavasz – zöld és fehér keveréke –

áldást ad a dűlőkre, ekékre,

hersen Ceres dárdás búzája,

elbújhat már benne a nyúl.

A menet utolsót kanyarul

állelujázva,

mert itt a tavasz,

s egy verejtékes nyár jön a virágsugaras,

minden évben halottaiból

feltámadó, ős mezei világra …

Ady Endre: A szép Husvét

Odukat és kriptákat pattant

S bús árkokig leér a szava:

Ilyen a Husvét szent tavasza

S ilyen marad.

Miért tudjon Ő az embervérről,

Mikor künn, a Tavaszban,

Minden csoda csodát csinál

S minden drága fizetség megtérül?

Óh, Tavasz, óh, Húsvét,

Emberek ősi biztatója,

Csak azt szórd szét köztünk:

Állandó a tavaszi óra

S ilyen marad.

Krisztus támad és eszmél,

Odukat és kriptákat pattant.

Van-e gyönyörűbb ennél?

Kassák Lajos: Úrnapja

A törődött szegény emberek itt vannak mind, alázatosan

lehajtott fejjel, hogy üdvözülést nyerjenek. Legszebb

ruhájukat öltötték fel, tiszta inget, tiszta gallérral és

nyakkendőt, amiben egy smaragd vagy rubin tű utánzata

tündököl. Ezen a napon feladták a harcot, amit oly szí-

vósan vívnak a gonosz világ ellen. Szemeik befelé for-

dulnak s mint a búvárok alászállnak a lélek mélyeibe.

A legegyügyűbb előtt is világosnak tűnik, nem az ellenfél

gyengeségén, hanem a mi erőnkön múlik a győzelem

elérése.

Olykor nem többet igérő-e a csöndes eltökéltség, mint

a fegyverek csörtetése és a kürtök megfúvása? A szegény

emberek, akik már annyi mindenről lemondtak, most

az elképzelt boldogság ligetei felé vándorolnak s a falu

utcáján, virágokkal, margarétával, oroszlánszájjal, bazsa-

likommal, fehér és vörös liliomokkal felhintett utcában

találkozhatnak Vele, akinek a dicsőségét ünneplik. Mind-

egy, hogy ki hogyan képzeli el alakját, mit ért meg majd

hangja zengéséből. Akár, mint fehérbe öltözött csecsemő

tűnik fel előttünk, akár, mint ácslegény mellén bőrkö-

ténnyel, kezében szerszámokkal, mindenki tudja: Ő maga

az Eszme – az igazság és a tisztaság jelképe. Ezért hódol

neki a nép, a dolgozók, mintha tükörbe néznének, ön-

magukat látják benne s ezért nem tudnak elszakadni

tőle. Hozzá hasonlóak szeretnének lenni és boldogok,

hogy maguk közül valónak tisztelhetik.

Sem az egyház praktikái, sem a politikusok irigykedései

nem meríthetik Őt alá. A hegyek kitérnek előle s a vizek

megjuhászodnak léptei alatt. Most azonban lehet, hogy

a virággal felhintett utcán megérkezik a faluba. Szólnak

a harangok, tarka galambrajok hintáinak a nap sugarain.

Kunszery Gyula: Pünkösd

És amikor elérkeztek

a Pünkösdnek napjai,

összegyűltek egy kis házban

Krisztus első papjai.

(Rongyos ruhák, kérges kezek,

fésületlen üstökök:

ily egyszerű proletárok

a legelső püspökök.)

És hirtelen lőn az égből

mint egy sebes szélvihar,

s betölté az egész házat

zengő-zúgó égi zaj.

És eloszlott tüzes nyelvek

lebegtek a szobában,

s az isteni Szentlélekkel

betelének mindnyájan.

S akik eddig gyávák voltak,

bátrak lettek hirtelen,

s a tudatlan agyvelőkben

kigyulladt az Értelem.

S kik eddig a zsidón kivül

nem tudtak más nyelveket,

minden nyelven hirdették már

a krisztusi elveket.

És kiket a sanda kétely

oly gyorsan megrendite:

ingadozó tamásoknak

megszilárdult a Hite.

Köztük eddig egyetértés

alig-alig lehetett,

s fellángolt most a szivükben

az isteni Szeretet!

Fodor András: Pünkösd

Minden tavasszal újra élem

a reggel gyönyörét:

a lucfenyők, a kertek magasában,

keserves, hosszú boldog szaggatással

burukkolnak a gilicék.

És fölcsattan a gyermekének,

fölbúg az orgona:

Jövel szentlélek! – vigyél el a nyárba,

hol égig ér a játék palotája,

szabadság otthona.

Már jön értem apám az állomásról,

futok elébe ki, –

a kanyarból is látom szivdobogva:

örömöt ir felém a sétabotja,

föl-fölbuktatja, lengeti.

Falu Tamás: Halottak napja

Halottak napja azoké,

Akiket elfeledtek,

Akiket a nagy feledés

Közös sírjába tettek.

Kiken mécs nem ragyogja be

Az elmúlás betűit,

Kikről a száraz virágot

A szelek messze űzik.

Halottak napja azoké,

Kik elesettek, árvák,

Akik éjjel megölelik

S megcsókolják a párnát.

Akik siratják a jelent

És siratják a múltat,

Kiknek sirdomb az asztal is,

Amelyre ráborúlnak.

Az öröklét küszöbén

Közel a parthoz

Pilinszky János: Fokról–fokra

Ahogy a semmi kisimítja

az agónia árkait,

miként a vidék hófúvás után

lecsillapúl, hazatalál,

valahogy úgy alakúl, rendeződik

fokról-fokra ember és Isten,

pusztulás és születés párbeszéde.

Weöres Sándor: Talizmán

Elmegyek elmenni

maradok maradni

elmegyek maradni

maradok elmenni.

Szaladok szaladni

megállók megállni

szaladok megállni

megállok szaladni.

Fölkelek fölkelni

leülök leülni

fölkelek leülni

leülök fölkelni.

Szülétek születni

meghalok meghalni

szülétek meghalni

meghalok születni.

Mécs László: Rózsafabot

Híres szárnyaslovam halott.

Megölték. Úgy járok gyalog.

Bottal botorkálok haza.

A bot szép volt rég: rózsafa.

Sok fattyát nyestem: csupa görcs.

De jó bot. Jó társ. Szinte bölcs.

Kemény. Vastag. Mégsem dorong.

Szemem csillagra néz, borong,

– de ő vigyáz, virraszt, vezet:

az éjben menni élvezet

és boldog biztonság vele

a Mámor-hegyről lefele,

hol fényt ivott tőke tincse,

sok fényt rejtett sokféle pince.

Sűrű, folyékony fény a bor,

mitől a bánat haldokol;

sürített fény a szeretet:

anyám e fénnyel nőttetett

rá lombcsodát, mig tarka szin

stiglic dalolt az ágain.

(Vagy szívem szólt?) A lomb felén

fehér szirom fakadt felém;

másik felén piros-vidám

rózsát virított a rózsafám.

Jó szárnyasló ettől hizik,

ettől száguldott Párizsig,

Kolozsvárig, s testvért, magyart

keresve: sok (nem kiagyalt)

élő rózsát vitt gyors ina.

A rózsákat jóság és ima

bebalzsamozta: élje túl

a rózsafát, ha józanúl

az éj, a Hold s nappal leszen,

majd est s Halál vár rám lesen.

– Most bot lett. Így megyek vele

pincézésből hazafele.

Benézek egy-egy ablakon:

egy emléken, egy mondaton

át egy lélekbe s képkeret

mögül vázából rám nevet

egy-egy rózsám s míg meglesem:

szívem dobban legényesen,

csuhajra vágom süvegem,

mint régen a Mámor-hegyen,

Halállal farkasszemezek,

mig bölcs botom Haza vezet.

Sík Sándor: Hetven felé

Hetven körül

Az ember a világi jónak

Kétszeresen örül.

Halk lesz a szó,

Kettős akkord búg benne mégis,

A szomorú is meg a szép is:

Köszöntő is meg búcsúzó.

„Köszöntelek,

– Szólnék, – te szép világ, szeretlek”,

De a nehéz szók könnyekként peregnek:

„Isten veled, Isten veled!”

Hetven felé

Minduntalan búcsúzna már az ember,

És könnyeit szégyenlős szerelemmel

Szemérmes szókba rejtené.

De megered

A szó patakja s szétveti a mellet:

„Hívlak, szeretlek, kívánlak, ölellek,

Erdők, hegyek, virágok, emberek!”

Hetven körül

Az ember mindennek örül.

Hetven felé,

Mint felhőn át az esti napkorong,

Mindenfelé

Egy fényességes árny borong:

Az Istené.

Áprily Lajos: Kérés az öregséghez

Öregség, bölcs fegyelmezője vérnek,

taníts meg, hogy Csendemhez csendben érjek.

Ne ingerelj panaszra vagy haragra,

hangoskodóból halkíts hallgatagra.

Ne legyek csacska fecskéhez hasonló,

ritkán hallassam hangom,-mint a holló.

A közlékenység kútját tömd be bennem,

karthauzi legyek a cella-csendben.

Csak bukdácsoló patakok csevegnek,

folyók a torkolatnál csendesednek.

Ments meg zuhatag-szájú emberektől,

könyvekbe plántált szó-rengetegektől.

Csak gyökeres szót adj. S közel a véghez,

egy pátosztalan, kurta szó elég lesz,

a túlsó partot látó révülésben

a „Készen vagy?”-ra ezt felelni: – Készen.

Csorba Győző: Alkonyodó

Lángok kórusa után éles-hegyes-tüzes nyelvek

egyértelműsége után boldog elfogultságok után

kétszer-kettő-négy-hit és -okozatiság után

kerek és hiánytalan rend után

tudom után így után bizonyos után

bal-jobb bal-jobb bal-jobb után

én után én után én után –

Léptek szélrózsa-tétovasága léptek nem-ismétlődő

mérete zavaros ritmikája

kétkedés füstös-kúszó meglobbanások riadó villanások

ki tudja ignoro sejtelmem sincs talán-talán

én te mi ők ő mi ti én

A teljesség ezzel teljesedik be

az emberség ezzel emberesül meg

a metszett szavakat a motyogok élesítik

az öregség héja magja szára is a gyümölcsé

az alkony is a nappalé.

Rónay György: Öregkor

Egyre sötétebb

alagút.

De egyre fényesebbek

a lámpák.

Juhász Gyula: Szimpozion

Valahol lenni kell egy lakomának,

Hová hivatalos, kit idelenn

Halálba űzött az éhség, a bánat,

A reménytelen szerelem.

Valahol lenni kell egy palotának,

Hová bejáratos, kit idelenn

Minden örömből és fényből kizártak

S elhullt a rögös útfelen.

Valahol lenni kell egy orgonának,

Melyen majd egyszer befejezhetem

A dallamot, mely itt halálba bágyadt

S amely az életem nekem!

Ady Endre: Szelíd, esti imádság

Uram, adj csöndes éjt,

Nyugodalmas, nagy éjt

A te vén gyermekednek,

Beteg, rossz gyermekednek.

Fölséges dáridók,

Keserves dáridók

Muzsikája kerüljön,

Hangja messze kerüljön.

Ne ülje szívemet,

Nyomorék szívemet

Az ébrenlét lidérce,

Rettenetes lidérce.

Aludjak kacagón,

Álmodjak kacagón

S boldoguljak álmomban,

Ifjuljak meg álmomban.

Valami nagyon nagyot,

Valami dicső nagyot

Álmodva hadd képzeljek,

Éjemben hadd képzeljek.

Imádkozzak, mint gyerek,

Régi iskolás gyerek,

Istenes áhitattal,

Altató áhitattal.

Mikor az alkony leszáll,

A barna alkony leszáll,

Régi imám az ajkam

Szaporázza, az ajkam: (Adj

csöndes éjt szüleimnek, adj csön-

des éjt mindenkinek. Istenem,

én járva-kelve, fölvirradva

és lefekve, imádlak, mint

édes Atyám. Jó Atyám vi-

selj gondot rám, ámen.)

Sík Sándor: Őszi fecske

Mit is mondjak, mit is kérnék,

Serpenyőmbe ha mi fér még?

Én Istenem,

Egy keveset még elélnék.

Élnék, amint mások élnek,

Rendes népek, jámbor vének,

Én Istenem,

Mint a jó lelki szegények.

Csak a mái napot kérem,

Akár vízen és kenyéren,

Én Istenem, –

Holnap is úgy, ha megérem.

Tapsoló termekre vágyjam,

Úgy mint tegnap, – hajdanában?

Én Istenem,

Jobb a halk szó kis szobában.

Majd ellennék csendben immár

Fejemre nőtt fiaimnál,

Én Istenem,

Még ameddig hazahínál.

Egy-egy dalt ellesnék olykor

Fűtől, fától, csillagoktól,

Én Istenem,

Amíg egyszer el nem oltol.

Rendberaknám hét fiókom,

Versbe rívó cókom-mókom.

Én Istenem,

Aztán, tudod, nem szabódom.

Úgy szerettem ezt az áldott

Jóra váltott rossz világot,

– Én Istenem,

Úgy-e bizony megbocsátod? –

Mintha nem is futó vendég:

Mintha végképp itthon lennék.

Én Istenem,

Soha talán el se mennék,

Ha nem búgna éjek éjén

Valami a szívem mélyén,

Én Istenem,

Az a végső, az a mély-én.

Testvérszívben, testvérkézben,

Mint a fecske puha fészken,

Én Istenem,

Úgy éltem, úgy fütyörésztem.

Testvérkézből Isten-kézbe,

– Őszi fecskét költözésre –

Én Istenem,

Majd elhívsz már, az Egészbe.

Jaj, csak akkor el ne késsen

Hozzád csukló szívverésem,

Én Istenem,

Csak az áment el ne vétsem.

Keresztury Dezső: Vénen is!

Érett az alma,

már leszakadna,

de én nem, mégsem

vágyom nyugalomba.

Csendül a csengő,

van még teendő,

amit elértem,

alig elegendő.

Túl már a távol-

tűnt ifjúságon,

mindig mindenben

csak előre vágyom!

Füst Milán: Öregség

Hol vagytok ó szemeim, kik oly áldottnak véltetek egy arcot?

És hol vagy ó csodálatos fülem is, amely oly hegyes lett,

mint a szamáré valamely édes-bús nevetéstől?

S hol vagytok fogaim, ti vérengzők, kiktől felserkent

nemcsak a szamóca, de az annál duzzadtabb és pirosabb ajak is?

S hol vagy te mellemnek oly irtózatos dalolása?

S hol a kín és hol az áldás, amelyet most hiába keresek

eszelős utaimon, görbe bottal a kezemben?

Loholni bolondul? Kergetni az őzet, az őzlábut s utána

ledőlni, susogni, nem is neki, de a holdnak …

Holmi rejtelmekről, amelyeket senki sem érthet egészen

s amelyeknek zaklatott boldogság mindenkor a neve …

Hol vagytok ti mozgalmak és fekete átkok? Örök sietés?

Hol a mohó száj s hol a nevetésem?

Úristen, hol a nevetésem s a tárgytalan zokogás is:

Mikor döngő hajnalodások vértelen messzeségei! hányszor

Leborultam a sötétben elétek!

Hallgass rám oh ifjuság. Volt egy öreg görög egykor

Ki felemelte két kezét, mint a szobor s az ifjúságát visszakövetelvén

Mondott aiszchyloszi átkot arra, aki tette, hogy így meg kell az embernek öregedni.

Félig vakon állt a hegyen, csupa sugárzásba merülve, – ősz haját verte a szél is

S pisla szeméből könnyei hulltak az Istenség magasztos lába elé.

S mégis szava dörgött, szavától megállt a malom, megrendültek a dombok

S az ötéves kos is felemelte rá a fejét. –   – Ámde az Istenség

Nem nézett rá, nem felelt akkor az öregnek.

Sirt az Istenség. Mert, mintha dobokat vernének a fülébe, tompa dobot

S erre felelne a hegyomlás s e hegyomlásnak felelne a tenger…

Oly naggyá nőtt meg előtte s oly szentté az öregség ősi nyomora.

Mert hisz ott állt ő már önnön sirja előtt s még mindig pörölve a széllel

S még egyszer hangoztatni akarván igazát, mielőtt elomolna …

S aztán hát elment persze, – csend lett végül is e vidéken.

De a szivében is csupa csend volt már akkor, el ne

feledjük s egy másik, még nagyobb figyelem …

S a feje körül tompa derengés.

Illyés Gyula: Isten vén malmai

Gyorsabban, mint a fiatalokon

hogy futsz idő, az öregeken át!

Hogy csobog-zuhog multtá a jövő!

Hogy forog, űzve egy a másikát

szív és agy – a két malombeli kő!

Szaporábban, mint akár tavaly is,

mind sebesebben, sorsom gépei,

jártok vásottan is! Vagy épp azért?

De meddig birtok még úgy őrleni?

S ér lisztem, amennyit a mag igért?

Sürgetőbben, mint akár tegnap is,

meddig öntesz még belém gabonát,

Gazda? – hogy én is megnevezzelek!

Javíts, olajozz. Járjak ugy tovább

– kenyérváróid megkeressenek.

Müködtetőbben, mint valaha is

ömölj, idő, forogjatok ti, agg

szivek, agyak, higyjétek, lesz, aki

számba veszi hű buzgalmatokat –

Őröljetek, Isten vén malmai.

Csikorgóan, még csikorgóbban is

ocsút, követ, port kirostáljatok.

Nem titeket Ő: ti méritek Őt!

Hántsatok ki abból, amit adott:

embernek ehetőt!

Vas István: Gyertyaszentelői elégia

Barlangját elhagyja ilyenkor a medve, sovány még.

Bánatosan szimatol,

Nem megy vissza, mivel nem látszik az árnyék,

A ködökbe fény se hatol.

Imbolyog, indul, vár kikeletre ő is, könnyű neki!

Télidejét barlangban alussza. Megteheti.

Medve-szivem de irigyli! Nekem

A homályt kell élni tudattal,

Este hiába teszem le fejem,

Engem álom se vigasztal.

Agyam ég, vérembe fájva nyilal

Az emlék, mélytüzü, halk láz,

Nehéz az éjszaka, árnyaival,

S nehezebb lesz egyre az alvás.

Ciripel a bánat: „Jaj, hol a nyár?”

Varju-eszem rádünnyögi: „Kár!”

S én hallgatom ezt a beszédet.

Hova lett, hova lett a gyümölcs, a virág,

A kert, a tömött fürtök, teli ág,

Az illat, az íz hova széledt?

A nyári gyümölcs, a sudár szerelem,

Lázálmok gyermeke volt csak?

Keskenyebb egyre, ami eleven,

S növekednek bennem a holtak.

Tömény ize részegit engem a halálnak,

Az életet nem őrzi már, csak e párlat,

Kihull a világ a goromba szitán.

Csontvázam hasonlít az árva kereszthez,

Ideges vonzás, majd ha eleresztesz,

Indulhatok én is az árnyam után.

Csordul a hókupacok szennyes leve, enged a téli

Keménység, elfeketül.

Laza sár a világ. Nehéz nekem élni

Keményen és egyedül.

Szép volt a kemény élet teveled,

Csupa gőg, csupa tömb, csupa kristály –

Én már az a forma nem lehetek,

Amivé gonddal kifaragtál.

Forma, hol a sikos, laza titok

Jelképpé nemesül, –

Az életed engem úgy szorított,

Mint abroncs dongákra feszül.

Képzeletem kipirult a szavadra

S most magaddal megelégszel?

Te neveltél férfiúvá s a fiadra

A sötétből vissza se nézel?

Nézd, a lélek alig tartja magát,

Csapkodja a zajlás árja,

Lazul a kötés, oldódik a gát,

Úgy hullok a sűrű homályba.

Segíteni nyújtsd ide csontkezedet,

Szoríts vele össze keményen,

Míg végülis fehéren megmeredek

S nem kell formátlanul élnem.

A lucsokból, a sárból kikelet éled.

Várnak változatok. Ne cseréljek?

Csak én ne cseréljek soha már?

A határon, tavaszi szél, te sodorj át,

Mert énnekem újszerü, mesteri formát

Nem hozhat, csak a halál.

Csoóri Sándor: Verssel vigasztal valaki

Hallod? verset olvas valaki nekem a telefonba,

vigasztal halottaimért,

magamért,

havazást ígér homlokomra,

havat a közös fekhelyünkre:

ágyra, erdőkbe, tegnapi virágok csontváza fölé

s gyógyító csöndet egy szelíd pincében,

ahol földarabolt szilvafatuskók

égnek majd lobogva

az asztalon bor lesz,

kenyér

és vöröshagyma,

éles kés fénye, mint a túlvilágé

s az időtlen, fehér pincefalon

a jövő századok felé vonul

egy seregétől elszakadt hangya.

Hallod? amit mond, neked is mondja:

nagy, fekete szárnyakkal

ne csapkodj bele az éjszakába,

gyászba, koromba,

nem vagy te angyal, se kondorkeselyű,

egy édes ország egyetlen lakója vagy,

halálraítélten is az enyém!

a kontyod csuklómra

zuhan minden este

s hátaddal együtt fordulok

az északi csillag felé –

Nézhet ránk holnap fegyver is,

bogáncsos szemmel a félrevezetett haza,

nekünk már nem lesz szükségünk irgalomra:

mindent megéltünk, ami élet,

mindent, ami korai haldoklók gondja –

Nézd: szállong is már a megígért hó

párban haladó lábnyomunkra.

Takáts Gyula: Körmén vacog

Szedett a tőkén minden venyige.

Most döntik az utolsó kosarat

s szögek közé viszi a zöld garat.

Tölgy csapon át csorog a must szine.

Kőpincék gőgje néz a kertre.

A telt hordó fütyül a nyárra.

Már vár, aki az ajtót zárja,

s kulcsát otthon akasztja szegre.

Elhagylak én is, – akárhogy sajog –,

mint seregély, ha elfogyott a fürt.

Szarvast szólít a hegyen fönt a kürt …

Megyek, azt hiszem, utolsó vagyok …

S egy csattanás! … Hol vagy, füge-virág?

Gerezd … Fecske? … Ropog a venyige.

Nagy piros csillag a vadász keze,

s körmén vacog a zuzmarás világ …

Jankovich Ferenc: Szomjam

Kit űzöl úgy, sokat sóvárgó lelkem?

Mi hajt mindig tovább? Miféle vágy

ösztöne üld, mint szegetlen kalács

tejillat álma, amit meg kell lelnem …

Nem volt még oly kerítés s durva rács,

mit át nem törtem, de te tovább kergetsz:

mind istenibb, mind távolabbi kerthez

szegzed szemem, mint messzi túlra látsz.

Kopik gúnyám, romlok, szakadok, feslem:

s illanni kell, nem adnak új ruhát…

Csak egy sugár vagyok, fogytán a testem –

mégis tovább lövell, repít a vágy,

akkor is, ha már rég a sírba estem:

a szomjam megmarad és visz tovább.

Orbán Ottó: Utóirat a szenvedéshez

Én nem hiszem, hogy az ember szabadsága az ember,

s a szabadság szabad vágy, győzelem, alázkodás,

ki összegyűltem, mint a kín a testben,

megmaradtam, mint hamu alatt a parázs

és láttam füstben rángani a vánszorgók útját

és élve bár a meztelen csendet már úgy tudom

mint a kövek és a kopár fák tudták,

kik döbbenten álltak a lázadó uton,

én nem hiszem a kegyelmet, a magány szabadságát

s gőgömbe nem bújhatok mint az istentagadók,

mert csupasz testemet a földek látták;

a rendet, mely akár a város és a csók

füstös és testszín ragyogás és összefügg az éggel,

a nevetés villámait a legkékebb vizen,

füvek öröklétét a fal tövében

s a gyökerek lassú akaratát hiszem,

a teljes teremtés fényét, a megmért szabadságot,

mely kötelmeiben egész és ezáltal szabad,

hogy fényében hamuvá ég magányod

és gyalázat nélkül megadhatod magad

a pusztulásnak és a szónak, mert egyet jelentesz

élve és halva, azt a teljes életet, melyet

milliárd lélegzet törvénye rendez

egyetlen értelemmel tájaink felett.

Várok. Míg fut az év, ne szólj, hisz úgyis félreintlek,

figyelek még, az ugrásra kész kő szemembe néz,

megértem gyötrelmes törvényeinket

s mint az élet a halálban úgy vagyok egész.

Áprily Lajos: A csavargó a halálra gondol

Uram, a tél bevert a templomodba.

Álltam vaspántos portádon belül

s ámulva néztem botra-font kezemre

sugárban omló fényességedet.

Térdelt a nép, én álltam egyedül,

úgy hallgattam, amit beszélt papod:

„Ez világot szívedben megutáljad

és úgy menj ki belőle meztelen –”

Uram, te ezt így nem akarhatod.

Tudom, hogy földed nagy területéből

egyetlen barlangod jutott nekem,

s megreng az is, ha viharod zenéje

végigrobajlik fenn a tölgyeken.

De ha tavaszod jő, enyém az erdő,

és jó hozzám az erdő: ennem ad,

rigószavaddal kelt a kora-reggel

s odvamba surran este sünfiad.

Gazdám, a nyár, az ősszel hullt levéllel

új őszig minden gondot eltemet:

mezítláb járom harmatos meződet

s verőfényed füröszti mellemet.

S ha kóborolni küld a nyugtalanság

s nótázva fut mellettem patakod,

kurjantással köszöntöm kék lakásod,

s fütyörészem s Uram, te hallgatod.

Zöld asztalomon vadgyümölcs az étel,

otthon-kínáló tűz nem int felém,

de mondd, volt-e valaha szép világod

valakié úgy, ahogy az enyém?

Ha menni kell, vállamról rongy-ruhámat

egy rándítással elhullathatom,

saruim szíja sem marad velem.

Uram, utálni nem tudom világod,

de indulhatok, amikor kívánod,

igéd szerint: egészen meztelen.

Horváth Elemér: Ezen a sötét …

Ezen a sötét sötét kis világon

csodálatosan kék hajnal hasad

Fáradt vagyok oly gyönyörű megállnom

a nap alatt megint a nap alatt

Különös elindul velem az álom

pedig most ébredek Minden szabad

Érzem ahogyan elhervad az árnyék

tenyeremben máris kezed fogom

mert gyermek is vagyok és néha szállnék

S fehéren lassan épül homlokom

S mögötte hogy nappal lesz nyár lesz hó lesz

ontja a vér nyugodt szép melegét

Mielőtt meghalnék mert olyan ragyogó ez

hadd bámuljam szeptember kék egét

Babits Mihály: Ősz és tavasz között

Elzengett az őszi boros ének.

Megfülledt már hüse a pincének.

Szél s viz csap a csupasz szőllőtőre.

Ludbőrzik az agyagos domb bőre,

elomlik és puha sárrá rothad,

mint mezítelen teste egy halottnak.

Este van már, sietnek az esték

álnokul mint a tolvaj öregség

mely lábhegyen közeledik, halkan,

míg egyszercsak ugrik egyet, s itt van!

Nem tudjuk már magunkat megcsalni:

óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!

Leesett a hó a silány földre,

talán csak hogy csúfságát befödje.

Most oly fehér mint szobánkban este

fekhelyünk, ha készen vár megvetve,

puha dunnánk, makulátlan párnánk:

s mintha a saját ágyunkon járnánk,

mint a pajkos gyerekek, ha még nem

akaródzik lefeküdni szépen,

sétálnak az ágy tetején, ringva,

mig jó anyjuk egyszer meg nem unja

s rájuk nem zeng: »Paplan alá! Hajjcsi!«

Óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!

Már az év, mint homokóra, fordul:

elfogy az ó, most kezd fogyni az új,

s mint unt homokját a homokóra,

hagyja gondját az ó év az ujra.

Mennyi munka maradt végezetlen!

S a gyönyörök fája megszedetlen …

Türelmetlen ver a szivünk strázsát,

mint az őr ha tudja már váltását.

Idegesen nyitunk száz fiókot.

Bucsuizzel izgatnak a csókok.

Öreg öröm, nem tud vigasztalni:

óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!

Olvad a hó, tavasz akar lenni.

Mit tudom én, mi szeretnék lenni!

Pehely vagyok, olvadok a hóval,

mely elfoly mint könny, elszáll mint sóhaj.

Mire a madarak visszatérnek,

szikkad a föld, hire sincs a télnek …

Csak az én telem nem ily mulandó.

Csak az én halálom nem halandó.

Akit egyszer én eleresztettem,

az a madár vissza sohse reppen.

Lombom, ami lehullt, sohse hajt ki …

Óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!

Barátaim egyenkint elhagytak,

akikkel jót tettem, megtagadtak:

akiket szerettem, nem szeretnek,

akikért ragyogtam, eltemetnek.

Ami betüt ágam irt a porba,

a tavasz sárvize elsodorja.

Száradt tőke, unt tavalyi vendég:

nekem már a tavasz is ellenség!

Csak te borulsz rám, asszonyi jóság,

mint a letört karóra a rózsák,

rémült szemem csókkal eltakarni …

Óh jaj, meg kell halni, meg kell halni!

Ágoston Julián: Főhajtás

Halk lombhullás. Már rádköszön az ősz,

ha elléptet kis ablakod előtt.

Rövid volt a nyár? – Minden illanó,

az ősz is elfut, aztán itt a hó.

Rövid az élet? – Tavaszi szelek

indulnak és eljátszanak veled,

aztán elsurrannak s magad maradsz,

mint a szedett fa ablakod alatt.

Vagy talán mégse? Nem volt kába hit:

új élet bontogatja szárnyait

benned, s belőled ami megmarad,

magukba szippantják a sugarak,

aztán tovább viszik a végtelen

útján robogva – veled és velem –,

s mire mégegyszer rádköszön az ősz,

meghajtod ősz fejed az Úr előtt.

Dsida Jenő: Az utolsó Miatyánk

Parányi pirula.

Itt a lámpaoltás.

Miatyánk ki vagy a mennyekben!

Megint egy sikoltás.

Aludni, aludni,

csend, nyugalom, béke.

Szenteltessék meg a Te neved!

Lesz-e ennek vége?

Magas bácsi sóhajt,

aki meghal, jól jár.

Jöjjön el a Te országod!

Hat az altató már.

Csillagok villognak.

Hunyorogva int egy.

Legyen meg a Te akaratod!

Nekem minden mindegy.

Babits Mihály: Miatyánk

1914

Egy bécsi műintézet által kiadott műlaphoz készült

Miatyánk ki vagy a mennyekben,

harcokban, bűnökben, szennyekben,

rád tekint árva világod:

a te neved megszenteltessék,

a te legszebb neved: Békesség!

Jöjjön el a te országod.

Véres a földünk, háboru van,

kezed sujtását sejtjük, uram,

s mondjuk, de nyögve, szomoruan,

– add, hogy mondhassuk könnyebben –:

Legyen meg a te akaratod!

– mint angyalok mondják mennyekben.

Előtted uram, a hon java,

s hulljon a lomb, csak éljen a fa:

de vajjon a legkisebb lombot

nem őrzi-e atyai gondod?

nem leng-e az utolsó fürtön is,

áldva miképpen mennyekben,

azonképpen itt a földön is?

Megráztál, nem lehet szörnyebben,

már most ami fánkon megmaradt

őrizd meg őszig a bús galyat:

mindennapi kenyerünket add

meg nekünk ma, és gyermekeinket

növeld békére: ha bűn, hogy lábunk

ma vérbe csuszik meg: értük az!

Bocsásd meg a mi bűneinket,

miképpen mi is megbocsátunk

ellenünk vétetteknek: a gaz

tied, büntetni: mienk csak az,

hogy védelmezzük a mieinket!

És ne vigy a kísértetbe minket,

hogy ártatlanságunk tudatát,

mint drága páncélos inget

őrizzük meg bár véresen,

hogy át ne hasadjon sohasem.

Jaj, aki ellenünk mozdul:

megvívunk, készen, bármi csatát,

de szabadíts meg a gonosztul,

mert tiéd az ország,

kezedbe tette le sorsát,

s te vagy a legnagyobb erősség:

ki neveden buzdul,

bármennyit küzd és vérez,

előbb vagy utóbb övé lesz

a hatalom és a dicsőség!

Sík Sándor: A néma Miatyánk

Hozzád, Veled, Neked,

Mondani egy utolsó éneket,

Imában ömleni Eléd,

Legutolsó, de hűséges cseléd …!

De jaj! ha nem igaz!

Szobám csupa por,

Kertem csupa gaz,

Csupa lelógó tört faág,

A templom messze, a könyv nehéz,

Ólomcsizmában toporog az ész.

És mégis, mégis, Ő van itt,

Immár tőlem el nem veszik.

Nap nap után, éj éj után

Én Téged hívlak, Miatyánk.

De mire jó

Egy lámpástalan rádió?

Hogyan szólítsam az ég Urát

Egy siketnéma Miatyánkon át,

Ha szói közül minden második

Alattomosan elrejtőzködik!

Bénult napokon, izzadt éjeken

Az értelem is értelemtelen,

Értelemtelen és imátalan,

Magam vagyok, egészen egymagam.

De talán mégis volna valami

Helyettem hinni, vallani,

Nevemben felimádkozó

Karikás kis szentolvasó.

Egyetlen társam aki vagy,

Karikagyűrűm, el ne hagyj!

De nem hagytalak-e Téged el én,

Szómmal, amelyből kialudt a fény?

Szívemmel, amely csupa seb,

Elmémmel, amely űrnél üresebb?

S nem hagytam-e el Veled együtt Azt,

Aki az űr fölött virraszt?

Mit felelek, hisz nem tudok felelni:

Mit felelhet a Mindennek a semmi!

Akarom élni az egész hitet,

Szeretni, ahogy Isten szeret,

És bízni, bízni akarok,

Abban, amit a Krisztus hozott.

Nem érzem, nem is gondolom,

De akarom, akarom, akarom.

Zelk Zoltán: Három sor

Kibírhatatlan kínok

lángjai sem oltják

halálfélelmemet!

Nagy Zoltán: Ha visszanézek

Ha visszanézek elmúlt életemre

(Mert visszanéz a vándor, hogyha már

A dombtetőről völgynek indul útja

S megáll s tünődőn hajtja le fejét)

Ha visszanézek, mért e nyugtalanság,

Töprengő bú, szorongó remegés?

Ó jaj, talán valamit elfeledtem,

Sürgős dolgát egyetlen életemnek

S ki végzi most el? Otthagytam talán

Az árok partján kedves holmimat

S hogy mi is volt, már az sem jut eszembe …

Ó jaj, talán behunyt szemekkel mentem,

Mint alvajáró, májusi mezőn,

S nem néztem meg a zsendülő vetés

Mély-zöld vizébe elmerült pipacs

Pirossát s kékjét a búzavirágnak,

S fülem befogtam, mikor énekeltek

Hajlongó szűzek édes éneket,

S hiába hívom most a dallamát

Nem-hallott dalnak s már kinézhetem

Szemem, nem látom többé színeit

És illatát nem szívhatom a tájnak …

Állok tünődőn (s völgynek visz az út

S nem térhetek vissza a hegytetőre

És számkiűzött mindörökre már

Az elmúlt évek messzi birodalma),

Állok sötéten, mint munkás, aki

Az átaludt nap estjén ébredez,

Mint áll a vézna, bús inas-gyerek,

Ki a rábízott ékszert elvesztette

S a földet nézi most és hallgatag

Töpreng, hogy mit mond majd a mesterének,

Jaj jaj

Mit mondok majd magamnak halálom óráján

Mit mondok majd magamnak halálom óráján

Mit mondok majd magamnak halálom óráján…

Kosztolányi Dezső: A vad kovács

A vad kovács, a szenvedés

sötét pöröllyel döngöl engem,

szikrázva visszanézek, és

kormos dalát ővele zengem.

Beh jó nekem, hogy nem kell élni,

csak az üllőre ráalélni,

engedni szépen, mit se tenni,

csak fájni így és várni, lenni.

Verj, vad kovács, világfutóvá,

érzéstelenné és meredtté,

tökéletessé és tudóvá,

kemény, fájdalmas műremekké.

Harsányi Lajos: Fegyverletétel

A holdnak mondtam: mézszínű.

A napnak: aranytollú fácán.

A szép szavak gyümölcseit

kínáltam nektek égi tálcán.

Szennyes szavakat sosem írtam.

A tollam mindig tiszta volt.

Mindig az ég ívén lebegtem,

mint a hold.

De már a láthatár felé

hanyatlik égi lángom.

Nem sok keresnivalóm

van e kerek világon.

Isten örök szerelme

lassan nyugalmat ád.

Megettem én már régen

a kenyerem javát.

A fegyveremet én soha

nem adtam senkinek.

Nem tépte ki kezemből

se nyár, se zord hideg.

De elfáradtam immár.

Az élet nagyon megvert.

Kezedbe, Istenem, hát

most leteszem a fegyvert.

Jékely Zoltán: Utolsó imádság

dr. B. Gy. barátom halálhírére

Hogy álljak majd színed elé,

Krisztus Uram,

mikor meghalni az ártatlanokkal

nem volt erőm,

és alig titkolható örömmel

fogadtam felebarátaim halálhírét:

– Ismét másvalaki s nem én!

De még szívtépő gyásztól is olykor

paráznaságra pezsdült a vérem! …

Most is bűnös testemnek miatta

közeleg az órám.

Fekete függönyök nyiladoznak,

s mögöttük mélység, vagy magasság,

nem tudhatom.

Jobb, ha nem látom fényes Arcodat:

belevakulnék! – s nem állok Eléd,

hogy ne kelljen próbára tennem

csillagvilági türelmed!

És egyenest a Pokolra vettetem,

fertelmes mélyiből áhítva tovább

mennyekből átsugárzó Tisztaságod.

Illyés Gyula: Csontvázam keresztjén

Felnőttem, kínra; ember vagyok, mint Te.

Főm lebillen, de nem panaszkodom.

Itt függök néma-konokon

csontvázam keresztjére fölfeszitve.

Ami puha, ember, ami reszket,

ami fáj, ami fél, az az enyém,

a legromlóbb, az vagyok én:

a hús, a vér, a hő, az agy, a nedvek.

Mint bilincs, melyet otthagyott a foglya,

csontom a szabadító föld alatt

századokig is megmarad,

mint elmerült korok fehérlő szobra –

De én, leszállva erről a keresztről,

mely, mint a Tiéd ott a Golgotán

úgy meggyötör, talán –

–   –   –   –   –   –   –   –   –   –   –   –

Áprily Lajos: Így kellett volna

Így kellett volna: meg-megállni,

virágaidat megcsodálni.

Kezed többször kezembe fogni,

mosolygásodra mosolyogni.

Súlytalan szívvel útrakelni,

erdőn madarakat figyelni.

Patakos réteken derülni,

sárkányok útját kikerülni.

A vadméhekkel kóborolni,

s dalolni, mindig csak dalolni …

Jaj, örömet ritkán fogantam,

ágyásaidon átrohantam.

Életednek vihara voltam,

íriszeidet eltiportam.

Játékaidat összetörtem,

dal-csecsemőimet megöltem.

Fekete gondok közt tanyáztam,

feltört kezemmel kutat ástam.

A sárkányokkal viaskodtam,

királylányig sosem jutottam.

Ha roskadoztam, vizet adtál,

szelídségeddel megitattál.

S ha te sem tudtál csendet adni,

a fényességes nagykapun

sötéten fogok átrohanni.

Stetka Éva: Mert váltságunkhoz …

Krisztus, Aki megszólalt a kereszten

segíts rajtam, mert Atyád elhagyott!

Én nem tudom, hogy miért kelle lennem,

s ha lettem, hát miért leszek halott.

Az életem egy Getszemáni kert, hol

az angyal elbújt s poharat nem ad.

Így élnek mind, kik közel a halálhoz

Játsszák utolsó lázadásukat.

De egyszer lelkük kegyelem legyinti,

létük kifosztó, boldog kegyelem.

Mert váltságunkhoz mindent elveszítni

kell, s hogy megteljünk, halni üresen.

Sinka István: Végy karjaidra, idő

Be jó lesz megbékülni

s megbékülten megszépülni.

Úgy, mint a pusztán a messzi

s hanyatló viola, esti.

Mint ég alján őszi kékség,

mint a kunnyói szegénység.

Megbékülni majd a tájban

s megszépülni a halálban …

Végy hát karjaidra, idő!

S míg az estém árnyéka nő,

ringass, mintha fiad lennék,

mintha már békülni mennék.

Takáts Gyula: A látványon túl

Minden pillanat csak egyszer él …

Mégsem halott: a teljes része!

A látványon túl szívünkkel

indul a mindenségbe.

Csorba Győző: Kis himnusz

A tiszta és csodálatos

törvények tiszta és csodálatos

rendje tipor szét tiszta és csodálatos

minden halál.

Nagy Zoltán: A bölcsesség dala

Szent Ágoston: Vallomások, IV. 11.

Meghal a hang és új hang születik,

S meghal az is, hogy helyet adjon másnak.

Így lesz a hangból dal: az elmulásnak

Bús mustja érik boldog szüretig.

Csak az egész a dal! Ó mit jelent

Egy hang magába? – Nyílj ki, titkok zárja! –

A dalhoz hozzátartozik a csend,

Mely tündöklését végül is lezárja

És ellepi s emlékként őrzi lent,

Mint tarka szép korállt a nyugvó tenger árja.

Ó felcsobbanó édes nevetés,

Hullj vissza hát a bánat mély tavába!

Tükrén majd gyűrűz könnyű remegés

S új lótuszként nyit a mosoly virága.

A születéssel jár a temetés.

Ó mit jelent egy árva hang magába?

Minden, mi él, lassanként elenyész

S csak az egész a dal, csak az egész!

Vigyázz, figyelj, nyílik a titkok zárja!

Meghal a hang és új hang születik,

De egy a dal, mind folytat, egy se kezd el,

Így érik mustod boldog szüretig,

S lehajlik ágad dús, tömött gerezddel.

Omolj hát könny, mint nyári permeteg!

Csapongj szeszély, mint fecske víg körön!

Röppenj magasra, buborék-öröm,

Mit szalmaszálon fújnak gyermekek!

Csörögj, remény! Verd tompa üstdobod,

Vergődő szív, te! Rejtett fuvolákon

Epedj csak, vágy! Sistergőn vess lobot,

Vad szenvedély akkordja, eldobott

Tűzcsóvaként szállj át a szerenádon!

Csak az egész a dal, csak az egész!

– Vigyázz, figyelj, nyílik a titkok zárja! –

Mindig halott, mi sohasem enyész!

Meghal a hang, hogy zengjen az egész,

A dal, a dal, az élet áriája!

A dalhoz hozzátartozik a csend.

Ha csend nem volna, hogy lehetne ének?

Ha el nem múlna, hogy tudnám, hogy élek?

Hogy érezném, hogy ritka, drága, szent

Ajándék minden taktusa a dalnak

S kudarcom is beillik diadalnak,

Mert zeng a dal még s vár reám a csend?

Hol a tavasz már? Szárnyas magjaid

Elszálltak, Nyár és várom a telet.

Elhullatja a dal már hangjait,

Mint őszi fák a hulló levelet.

Ó múló lélek, így rokon veled!

Ezért zendül a szív visszhangja bent!

Így érted meg, az ének mit üzen

S hogy legszebb tán az utolsó ütem,

A lassan mindent elborító csend …

Ó koszorú! Hangok varázsfüzére!

Már őszi köd szitál a nyár tüzére

S üszkét majd hóval elfedi a tél.

Nem harsog már dalom, csak úgy dorombol.

Hallod, hogy halkul? Már a csendre gondol,

Amelybe végül boldogan alél.

Mert tündöklését végül is lezárja

És ellepi s emlékként őrzi lent

– Mint tarka szép korállt a nyugvó tenger árja –

Ami dalomnak néha már üzen,

Az ünnepi, az utolsó ütem,

A csend.

Csuka Zoltán: Könyörgés bölcs halálért

Adj Uram bölcs halált,

mint aki rátalált

léte értelmére.

S könnyedén felsóhajt

feledve gondot, bajt:

indulhatunk. Végre.

Dékány Endre: Az élet peremén

A percek? Vonszolódnak, mint az évek

s a lelkem sóvárogva szólít Téged

s érzem, hogy a lelked felel reája,

míg vonul az Idő ármádiája …

Mint ellenállhatatlan hangyasereg,

hurcolnák szét a percek életünket,

míg az Időn túlemelkedve, Te-Én

a határtalanság izzó peremén

omlunk egymásba s köszöntjük a napot,

az örökké új életáradatot,

vas-konok seregek romjain kinőtt

lelket-emelő virágkáprázatot.

Rónay György: A megfáradt Odysseus

Amit nem láttam a világból,

nem érdekel már.

Amit láttam is, lassan elfelejtem.

Sziklán ülök, hálómat bogozom,

hallgatom a hullámok mormolását.

Vagy nézem udvarom zugából

dárdavető ifjak vetélkedését.

Hogy kétannyira dobtam valaha?

Mindegy. – Leég a láng,

füsttel, korommal hamvadnak a fáklyák.

Gyerünk aludni, Penelopé.

Hanem azért az ablakot

hagyd nyitva éjszakára.

Bármelyik pillanatban

szólhat a tengerről a hívás.

Szilágyi Domokos: Határok

Határokon járok örökké,

mindig csak a határokon;

ami inneni, ami elérhető:

végül is fájni kezd,

fájni, hogy megtudjam az odaátot,

s hazudom is, hogy megtudom,

vár a határokon

a szent hazugság, a remény

vár – várom, várjuk mindannyian,

itt, a határokon;

tágul a határ, követem,

indulok, megyek – tágul a határ,

így lesz átléphetetlen,

így leszek egyre gazdagabb.

Határokon járok örökké,

örökké hazudom

magamnak is, nektek is

– mindenkinek! –:

hogy átlépem majd, magammal viszem

szomorú poggyászként a Földet, –:

megvámolják majd, mert van, van határ

amelyen át nem engedik

poggyászomnak gyilkos felét,

őrült felét, képmutató felét,

hullafoltos felét, zimankós,

havakkal könnyező, halállal

teljes felét, és elválik, igen,

elválik a hazugság a reménytől,

millió-éves házasság után,

s addig is, addig is

járom a határt, járva járom,

s minél könnyebb poggyásszal lépek át majd,

annál mélyebb nyomokat hagyok a talajban.

Weöres Sándor: Öröklét

A föld, hol az élet terem,

a mindent nyelő sírverem,

a síkság, hegy, tenger, folyó:

öröknek látszik és muló.

Világűr és mennyboltozat,

sok forgó égi kapcsolat,

a milliárdnyi tűzgolyó:

öröknek látszik és muló.

Mit eltemet a feledés,

egy gyík-kúszás, egy szárnyverés,

egy rezdület, mely elpörög:

mulónak látszik és örök.

Mert ami egyszer végbement,

azon nem másít semmi rend,

se Isten, se az ördögök:

mulónak látszik és örök.

Rónay György: Ingemiscit et parturit

Róm 8,19–23.

Fák és virágok, harmat és ködök,

az ásványok vak lelke s fönn a mennyég:

megváltásáért hozzád könyörög,

ember, ez a teremtett végtelenség.

Ha állsz a vizek örvénye fölött,

vagy szemléled a forgó szféra rendjét:

mintha az égi s földi délkörök

halk zokogással irgalmad esengnék.

Mert a világ sebzett szíve vonaglik,

s a lét vajúdni meg nem szűnik addig,

míg szabadságot nem nyer általad,

s benned, a te dicsőségedben újra

romolhatatlanná magasztosulva

föl nem ragyog a megváltott anyag.

Karinthy Gábor: Végítélet

Az őszi csillagok ragyognak,

csöndes szívemben szeretet –

s a híres végitéletet

megjósolom mindannyiunknak.

Nem lesz tűz és füstök se szállnak

azon az utolsó napon,

nem hull majd hamu meg korom

és összeégett ember, állat

nem fog halmokká magasodni.

Nem fognak a veszett Időt

jelző harangok zúgni, nők

föltépett mellekkel zokogni

a vérbenúszó utcák hosszán –

Csak csöndesség lesz és sötét

és az egész rossz habarék

le fog folyni az Isten torkán.

Jékely Zoltán: Gyászvers egy messzi légikatasztrófa hírére

… Miért nem lehet, hogy azok, akiknek a gépük

tízezer méternél magasabb magasból

zuhanni kezd:

kijátszva a Föld vicinális vonzerejét

egyszersmind fölfelé zuhanjanak,

föl, föl, el-ki a végtelen űrbe!

És a további sorsukat immár

ki nem fürkészett más naprendszerek

fény- vagy tűzözönében folytathassák,

holmi személyiség-átmenekítő létformában

legalább – ha nem is üdvözülten,

valami Minden Mennyeken Túli Mennyben,

vagy akár Poklokon Túli Pokolban,

földi kis érdemeiknek vagy bűneiknek

még ott is isteni ülésrendje szerint …

De jaj, az iszonyatos cafatok,

nap mint nap, dzsungelben, sivatagban

s kültelki szeméttelepek közelében,

a szanaszét hullt testrészek

azonosíthatatlan tömkelege, prédájául

a chlór-maszkos, csipeszes halottkémlők

s az életbiztosítók

sanda tekintetének …!

Itt már semmi emberi nincsen!

Isteni is annyi lehet tán,

hogy zendül a zsoltár

egy távoli szívben:

„Legyetek porrá, kik porból lettetek!”

Radnóti Miklós: Talán…

Talán, ha gyermek lennék ujra…

Vagy tán bolond lehetnék?

A világ egyre tágasabb.

Már játszanék, lebegnék,

már ujra tűz a nap,

már fényben ég a távol.

A rend hálója enged,

majd újra összezárul.

*

Gyermek lennék, ámde fáj az emlék.

Csalán csíp, apró ujjaimban szálka.

S az eperfán nagyon magas a lomb.

Vagy talán szíves bolond lehetnék

s élhetnék fenn a sárga házban sárga

virágok közt, nyakamban kis kolomp…

S csak nézelődöm. Itt az árok.

Járok, tünődöm, állok, ujra járok.

És egyre hosszabb telekre várok.

*

(Palinódia)

És mégse hagyj el karcsú Ész!

ne éljek esztelen.

Ne hagyj el meggyalázott,

édes Értelem.

Ne hagyj el, hadd haljak merész

és tiszta, szép halált,

akár az Etna kráterébe hulló

mosolygó Empedoklész.

Hajnal Gábor: Téli temetés

Hideg huzatos ilyenkor a temető

a fákon minden ág külön vacog

hiába villog napfényben a zúzmara

hiába énekelnek és hiába

mondanak okos emelkedett szavakat

a virágkoszorúk dús tarkasága

hiába.

Az élő sereg sápadt vénült és kopott

míg vánszorog a koporsó után

a szél megindul s dermesztő hidegben

a koporsóra hullnak a göröngyök

didergő rémület szorítja torkunk.

Hideg huzatos ilyenkor a temető.

Szécsi Margit: Engesztelő

Két csont-kezemet kétfelől

két iker-angyal fogja kézen,

felülvén felcsikordulok

én, a meghalástól zenétlen,

ha eljő ami eljövend:

az én jó fölemelkedésem.

Szelíd, hatalmas lelkemet

benyelem a koponya-résen,

és csontomat: sírboltomat

bebolyongja lelkem, enyémem,

ha eljő ami eljövend:

az én jó fölemelkedésem.

S ím egyszerre fölkel a lét

ha fölkelek s szólok eképpen:

Tehát szűnjetek varratok

térképen és oroszlán-méhen,

mert eljött ami eljövend:

az én jó fölemelkedésem.

Bömbölő kínok halmaza

kezemben csönd lesz, meseszépen

elalvó óriás baba,

világkép gyászban és fehérben,

ha eljő ami eljövend:

az én jó fölemelkedésem.

Csönddé-feltámadott világ:

feltörünk a mennyei résen,

delelünk még éjfélben is

ha eljő fölemelkedésem.

S nem lesz fogyatkozás a fényben.

Nemes Nagy Ágnes: A csak-jó

Hogy a csak-jó se hal, se hús?

Én nem vagyok manicheus.

Az örök üdvösséget én

nem únnám.

Tűz Tamás: Halottnézőben

Most, hogy ilyen emberi vagy

ezzel a márványtekintettel,

szögekkel a tenyérben, lábban,

kegyelemdöféssel a szívben,

– bontófésü a szél a hajadban –

odakuporodnék hozzád,

fölsandítanék félig nyitott ajakadra,

kortyintanék a halálodból

aggályosán és védtelenül,

mint hársfák a zivatarból.

Elviselhetetlen szomjúságomat

tenném sebeidre,

kihűlt fogad alá forró éhségemet,

üres ereidbe vértódulásomat.

Összefeküdnék veled a megsemmisülésben.

Szószegény hitem szerint

ez volna talán a feltámadás:

villám életem alkonyatán,

mennydörgés süket tornácomon.

Pilinszky János: Harmadnapon

És fölzúgnak a hamuszín egek,

hajnalfele a ravensbrücki fák.

És megérzik a fényt a gyökerek.

És szél támad. És fölzeng a világ.

Mert megölhették hitvány zsoldosok,

és megszűnhetett dobogni szive –

Harmadnapra legyőzte a halált.

Et resurrexit tertia die.

Vas István: Húsvéti ének a testről

Tavaszi vad szelek vizet árasztanak,

Vadak, madarak most társat választanak,

Körül égen-földön gyürkőzik az élet,

Tavaszi fűszer száll, vérszaga a szélnek,

Véré, mely élvezni, nemzeni türemlik,

Gyönyörű véré, mely szelíden kiömlik,

Erő ágaskodik, ölelve meg ölve,

Részeg ködben úszik minden, ami közel,

Az tudja, mi a test, aki árnyat ölel.

Megtudja, mi a test, ha éjszaka retteg:

Hol van most az asszony, kit ősszel temettek?

Komor olvadáskor, vakult-rideg órán

Látja befolyni a vizet koporsóján.

Az tudja, mi a test, aki külön-külön

Mereng el egy bokán, egy hajfürtön, fülön.

Nem játszik már rajtuk koratavaszi fény …

Mi maradt, mi maradt barna szeme helyén?

Egy bece-szót mormol, de senki se felel.

Az tudja, mi a test, aki árnyat ölel.

Ifjú nő a sirban, ifjú rügy az ágon,

Tavaszi szél fújja, virágom, virágom.

Tavaszi szél … messze földek illatával

Csábított hajdan, most fiatal halállal.

Jobb volna sötétbe elomolni, mint te,

Hullani a mélybe, teveled egy szintre,

De az a forma, mely odalenn enyész el,

Ragyog idefönt is örök epedéssel,

Fű, fa, virág, tavasz színe tőle tüzel,

Az tudja, mi a test, aki árnyat ölel.

Az tudja, mi a test, aki szenved vele,

Te tudod, Istenem, szenvedés istene,

Te tetted, a lélek jogát el nem veszti,

Bár a tavaszi szél vérszagban füröszti,

Kezed alkotását szeretni se bűn még,

Mielőtt e földről végképp tovatűnnék,

Alkony rózsaszínét, reggel kékjét, zöldjét,

Az embert, akinek testét itt felöltéd,

Amit teremtettél, szereted, szeretted

Akkor is, mikor már vitted a keresztet.

Szeretted akkor is, mikor már szögeztek,

Szenvedés istene, Te tudod a testet,

S amióta láttam, mi érte a váltság,

Elhiszem már én is test feltámadását,

Nekem is az kellett, mint régen Tamásnak,

Hogy hitetlen ujjat drága sebbe mártsak,

Megtanultam én is, amióta láttam

Édes-dacos arcát feketedni lázban –

Így szállt el a lélek … utána azonban

Felragyogott a test bátor nyugalomban.

Elárvult testének büszke biztonsága

Mosolyogva indult sírba, őszi sárba,

Mosolyát őrzi az újuló kikelet,

Hegyek, habok, hosszú útra hívó szelek.

Tavaszi szél zendül, mintha az az angyal

Szólana belőle vad, tavaszi hanggal,

Aki rég a nőknek – amikor kerestek

S nem lelték fűszerrel kenegetett tested –

Kiáltott. Most nekem zeng, zenél, zúg, zizeg:

„Holtak közt az élőt miért keresitek?”

Hol van most az asszony, kit ősszel temettek?

Csak Te tudod, aki vitted a keresztet

Vérben, veritékben Koponyák Helyére,

Mit kapott gyönyörű testéért cserébe,

S felzsendülő fűben, felzendülő szélben

Tudom halálodat, őérte, énértem,

Dárdának dúlását, tavasz gyors múlását,

Szép erős ifjúság hirtelen hullását:

Keresztre feszülni, borulni a rögre,

Aki elveszíti, az nyeri örökbe.

Kereszten, olajban, vérben a szent sereg:

Bűnhődik a földön, aki nagyon szeret.

Tavaszi szél fújja, hozza a szép hitet:

Szétomló testünket szebben megépíted.

Engem is merítsél, bár el is veszítsél,

A vérszagba, melyet hordoz ez a víg szél,

Virágzó sebedet ültesd el testemben,

S áldani foglak majd csúf, hörgő estemben.

Szomjazó, bomlasztó gyönyörűség jövel!

Az tudja, mi a test, aki árnyat ölel.

Vasadi Péter: Panasz

Hát ne vigasztalj:

vagy hallgass el

egészen képzeteimben

vagy add enni magad.

Nem jelben, szóban, ahogy

átsütsz álmaimon

nem manna havát

kicsi fürjhust, ez már

nem elég. Eleven

tested, forró véred kell

hogy itassa félelmem

szomjas vadjait.

Sziszifuszi-arcával az

ember útja végén

vaksötétbe mered.

Hát ne vigasztalj:

meg kell halni,

te mutattad föl

kivérzett tájaidon

a vér mocskát

s begörcsölt izmaidat

a hosszú kín

lassan kihunyó

homálya alatt

és lefeküdtél. Mégis:

hogy meghaltál, ez vigaszom!

Lebukom majd veled

összefonódva a hirtelenül

mély csöndbe:

vess föl Partjaira!

Dsida Jenő: Húsvéti ének az üres sziklasír mellett

Sírod szélén szinte félve,

iszonyattal üldögélve,

ó – mekkora vád gyötör,

mardos, majdnem összetör:

mily látás a kétkedőnek,

törvény ellen vétkezőnek,

hogy üres a sírgödör.

Nyitott sírod szája szélén

sóhajok közt üldögélvén

szemlélem bús, elvetélt

életemnek rút felét

s jaj – most olyan bánat vert át,

mily Jacopo és Szent Bernát

verseiből sír feléd.

Nincs gonoszabb, mint a hitvány

áruló és rossz tanítvány,

ki az ördög ösvényén

biztos lábbal, tudva mén:

szent kenyéren nőtt apostol,

aki bűnbe később kóstol –

Krisztus, ilyen voltam én.

Amit csak magamban látok,

csupa csúnya, csupa átok,

csupa mély seb, éktelen,

testem oly mértéktelen

volt ivásban, étkezésben,

mindenfajta vétkezésben,

s undokságom végtelen.

Ó, ha tudnám, megbocsátasz

s országodba bebocsátasz,

mint szúrnám ki két szemem,

mint vágnám le két kezem,

nyelvem húznám kések élén

s minden tagom elmetélném,

amivel csak vétkezem.

Bűneimnek nincsen számok.

Mindent bánok, mindent szánok,

és e sajgás, mely gyötör

nem is sajgás, már gyönyör.

Hamuval szórt, nyesett hajjal

ér engem e húsvéthajnal

és az üres sírgödör.

Bámulok a nyirkos, görbe

kősziklába vájt gödörbe,

bénán csügg le a karom,

tehetetlen két karom …

Te kegyelmet mindig oszthatsz,

feltámadtál s feltámaszthatsz,

hogyha én is akarom.

Lábadozó régi hitben

egész nap csak ülök itten.

Lelkemet nagy, jó meleg

szent fuvallat lepte meg,

lent az odvas, szürke barlang

mélyén muzsikál a halk hang,

ahogy könnyem lecsepeg.

Az én Uram újra él most,

országútján mendegél most,

áprilisban fürdik, és

aranyozza napsütés,

ahol lépked, jobbra-balra

ezer madár fakad dalra,

s ring, hullámzik a vetés.

Éneklő sok tiszta lánnyal,

liliomos tanítvánnyal

nem követlek, Mesterem.

Majd csak csöndes estelen

indulok, hol vitt a lábad,

földön kúszom könnybe lábadt

szemmel, szinte testtelen.

Fennakadva tüskeágon,

éjsötét nagy pusztaságon

étien-szomján vágok át,

nagy hegyeken vágok át,

mint eltévedt eb szimatja,

mely halódva is kutatja

vándor ura lábnyomát.

S közben dalolok az égről,

pálmás, örök dicsőségről,

vonszolván földdel rokon

testemet a homokon,

s így ujjongván, nem is érzik,

hogyan sajog, hogyan vérzik

rögbe horzsolt homlokom.

Mert az égi útnak elve:

kúszva, vérzőn, énekelve,

portól, sártól piszkoson

menni mindig, biztoson …

S kopjék térdig bár a lábam,

tudom, az ég kapujában

utolérlek, Krisztusom!

Görgey Gábor: Még ma

Nem a szétfoszló álomsemmiben,

nem a vágy mézeskalácsországába jutva be,

nem a javulás labirintusán végigtapogatózva,

nem a kikövetkeztetett gondolatok szerint,

nem mítikus áttételeken át,

nem az anyagmegmaradás elve alapján,

nem irodalmilag és nem jelképesen,

nem is jövőre és nem is holnap, hanem

még ma

velem leszel a paradicsomban.

Csukás István: Rekviem g-mollban

A szelíd elmúlás: ahogy puhán

lazul a forma s színek egybefolynak,

hullakék árnya a kigyult bokornak,

s méltóságát elveszti a platán,

g-moll melankóliája lilán:

augusztus, szeptember … majd a kürtszónak

októbere jön: B-dúr! harsány tornak

öröme, pirospettyes ősz a fán.

Szívem csodája: fiatal-halott

Mozart tündérit így álmodhatott,

két szigorú évszak közt angyal-zenét,

mikor minden zárt forma meglazult,

s látta dolgok, álmok, színek özönjét,

s kinyílt neki az egy-álmú öröklét.

Radnóti Miklós: Erőltetett menet

Bolond, ki földre rogyván     fölkel és újra lépked,

s vándorló fájdalomként     mozdít bokát és térdet,

de mégis útnak indul,     mint akit szárny emel,

s hiába hívja árok,     maradni úgyse mer,

s ha kérdezed, miért nem?     még visszaszól talán,

hogy várja őt az asszony     s egy bölcsebb, szép halál.

Pedig bolond a jámbor,     mert ott az otthonok

fölött régóta már csak     a perzselt szél forog,

hanyattfeküdt a házfal,     eltört a szilvafa,

és félelemtől bolyhos     a honni éjszaka.

Ó, hogyha hinni tudnám:     nemcsak szívemben hordom

mindazt, mit érdemes még,     s van visszatérni otthon;

ha volna még! s mint egykor     a régi hűs verandán

a béke méhe zöngne,     mig hűl a szilvalekvár,

s nyárvégi csönd napozna     az álmos kerteken,

a lomb között gyümölcsök     ringnának meztelen,

és Fanni várna szőkén     a rőt sövény előtt,

s árnyékot írna lassan     a lassú délelőtt, –

de hisz lehet talán még!     a hold ma oly kerek!

Ne menj tovább, barátom,     kiálts rám! s fölkelek!

Sárközi György: A halott katona

Anyja volt tán utolszor eszében, tán szeretője, tán a halál

S most magasztos arccal, komor nyugalommal fekszik a csatatéren.

Szájából piros pántlika fut ki, s lassan kígyózik a porban,

Im, az enyészet pántlikázza már szomorú rekrutáját.

Ki tette ezt, ki akarta, hogy itt heverj, jó katona,

Mely durva golyó osztá néked e zord parancsot?

Jöhet már száz vezér, kezed nem emeled többé sipkádhoz,

Szólhat a trombita, lábad nem mozdul több rohamra.

Nincs oly szép szűz, kit megölelnél ezentúl,

Nincs már kék ég, sem felhő elborult szemeidnek.

Az illatok elhagytak téged, elhagytak az ízek,

S minden hangok, melegek, hidegek és fájdalmak.

Mit bánod már te, hogy mi lesz a világgal,

Gőgös-magad vagy, az embereket elfeledted.

Szent nyugalommal száll lelked vígabb mezőkre,

Füledbe túlvilági dobok peregnek.

S amint a kapuk fölnyílnak sorra előtted,

Égi fényszórók vakítanak szemeidbe.

Székely Magda: Ítélet

Leomolván az idők, mint a várak,

napján a végső elszámoltatásnak,

mindkét oldalon ugyanazok állnak.

Egy szín alatt a jók, a rosszak,

szorongatókon a szorongatottak

enyhületlen egymásba rajzolódnak.

Pedig törekedve hiába

minden idom külön kiválna,

vissza enmaga térfogatába.

De nincs hely ott hiú törekedésre,

nincs mód kitérni a kiterjedésbe,

a bűn kényelme végleg visszavéve.

Ott nincs gonosz már továbbindulóban,

a készületlen kívülebb lelobban,

emlékezete elmarad a porban.

Ott csak a jó az, ami súlya nélkül

felsorakozva útra kelni készül,

a gyönge híd csak egy hívásból épül,

ha majd beteljesedve

odaátról, áradnak egyre,

a fényből másba, fényesebbe.

Váci Mihály: Mondd, kedvesem, milyen a tenger?

Mondd, Kedvesem, milyen,

milyen a tenger?

E parttalan zokogás, mely térdet,

ölet sosem lel.

Milyen a part, ahol most lábnyomod

kagylóhéj-sora mélyed,

ha elindulsz a végtelenbe, mely lassan

megtelik már Tevéled.

Mondd, Kedvesem, milyen a tenger,

és milyen ott a szél

hizelgése, milyen ott a magány;

szomorú ott az éj,

ha egyedül fuldokolsz a sziveddel,

és milyen ott a sírás?

Vágyik-e, ó hova vágyik onnan az ember,

s ha jön, honnan jön érte a hívás?

A szomorúság szalmavirága milyen, s a bánat

lőttszárnyú madarának

milyen idomító nevet s milyen hessentő

kereplőket találtak?

Hogy mondják ott, ha fáj, – hogy panaszolják

a karba-ölbe bújva: – félek!

Milyen igazolvánnyal bujkál ott a magány, ahol

oly szorosak az ölelések?

Mondd, Kedvesem, ahol a tengernek, a fénynek,

a hitnek nincs határa,

a végtelen partjain gondolnak-e a bennük fogant,

féltve kihordott halálra?

Nem atomrobajok dühére, csak az észrevétlen

kis fulladásra, mely magányos,

botló szivünket felveszi ölébe egy éjjel, a közösség

hiába ölel szerelmesen magához.

Ne hozz nekem képet a kombinátok

csodálatos lélegzetéről,

ne hozz statisztikát! s ne részegedj a kibernetikus

szörnyek vibráló ihletétől!

A tenger partjaira menj: – a fény, idő,

az emberi lélek

ostromló háborgásaiban fuldokolva a jövő

eszméletére ébredj:

milyen lesz gyönyörű léptű utódunk, ha majd

falánk éheit legyőzi rendre,

milyen csillagokra néz, milyen halált fél,

mi bontja küzdelemre

kitárult szárnyait, – ha nem köti gyáva kín,

sok állati szükséglet,

– milyen szél emeli, s merre emelkedik

a súlytalanság állapotában a lélek?!

Nemes Nagy Ágnes: A tárgy fölött

Mert fény van minden tárgy fölött.

A fák ragyognak, mint a sark-körök.

S jönnek sorban, derengő végtelen,

fény-sapkában 92 elem,

mind homlokán hordozva mását –

hiszem a test feltámadását.

Toldalagi Pál: Eretnekségeim

Hányszor tévedtünk el és hányszor

mentünk zsákutcába. Vajon

a végítéletkor ki áll majd

a jobb és a baloldalon?

Lesz fogcsikorgatás, sötétség?

kínlódni fog-e a gonosz?

Vajon ezek nem földi dolgok?

Fogalmuk olyan otthonos,

ha arra gondolok, mi volt és

mi van. A jó pásztort hiszem,

s azt is, hogy nem lesz bűneinkről

zordon bírói szó sosem,

ha elvonultunk vértől ázott

színpadunkról. Mondd hát, vajon

Isten nem a kifogyhatatlan

jóság, kegyelem, irgalom?

Pilinszky János: Bár színem fekete

Végül mindig Isten útját követtem,

bár színem fekete.

Ezért, ha egyszer elfogadtatom,

úgy leszek az üdvözültek sorában,

mint leeresztett sötét zászló,

becsavart lobogó,

szótlanul és jelentés nélkűl,

és mindeneknél boldogabban.

Pilinszky János: Mielőtt

A jövőről nem sokat tudok,

de a végítéletet magam előtt látom.

Az a nap, az az óra

meztelenségünk fölmagasztalása lesz.

A sokaságban senki sem keresi egymást.

Az Atya, mint egy szálkát

visszaveszi a keresztet,

s az angyalok, a mennyek állatai

fölütik a világ utolsó lapját.

Akkor azt mondjuk: szeretlek. Azt mondjuk:

nagyon szeretlek. S a hirtelen támadt tülekedésben

sírásunk mégegyszer fölszabadítja a tengert,

mielőtt asztalhoz ülnénk.

Pilinszky János: Egyenes labirintus

Milyen lesz az a visszaröpülés,

amiről csak hasonlatok beszélnek,

olyanfélék, hogy oltár, szentély,

kézfogás, visszatérés, ölelés,

fűben, fák alatt megterített asztal,

hol nincs első és nincs utolsó vendég,

végül is milyen lesz, milyen lesz

e nyitott szárnyú emelkedő zuhanás,

visszahullás a fókusz lángoló

közös fészkébe? – nem tudom,

és mégis, hogyha valamit tudok,

hát ezt tudom, e forró folyosót,

e nyílegyenes labirintust, melyben

mind tömöttebb és mind tömöttebb

és egyre szabadabb a tény, hogy röpülünk.

Tiszta fényben

Kosztolányi Dezső: Szeptemberi áhitat

Szeptemberi reggel, fogj glóriádba,

ne hagyj, ne hagyj el, szeptemberi nap,

most, amikor úgy lángolsz, mint a fáklya

s szememből az önkívület kicsap,

emelj magadhoz. Föl-föl, még ez egyszer,

halál fölé, a régi romokon,

segíts nekem, szeptember, ne eressz el,

testvéri ősz, forrón-égő rokon.

Én nem dadogtam halvány istenekhez

hideglelős és reszkető imát,

mindig feléd fordultam, mert hideg lesz,

pogány igazság, roppant napvilág.

Méltó vagyok hozzád: nézd, itten állok,

még sok hívő száj büszkén emleget,

vérembe nőnek a termékeny álmok

s nők sem vihognak a hátam megett.

Nem is kivánok egy pincét kiinni,

vagy egy cukrászdát, vendéglőt megenni,

csak az élet örök kincsébe hinni

s a semmiség előtt még újra lenni.

Ki érleled a tőkén a gerezdet,

én pártfogóm és császárom, vezess,

az életem a sors kezébe reszket,

de lelkem és gerincem egyenes.

Uralkodásra a karom erős még,

adj kortyaidból nékem, végtelen

s te aranyozd, aki vagy a dicsőség,

még most se rút, nem-őszülő fejem.

–

Érett belét mutatja, lásd, a dinnye,

fehér fogától villog vörös inye,

kövér virágba bújik a darázs ma,

a hosszú út után selymes garage-ba,

méztől dagadva megreped a szőlő

s a boldogságtól elnémul a szóló.

–

Bizony, csodás ország, ahova jöttünk,

Minthogyha a perc szárnyakon osonna,

el-nem-múló vendégség van köröttünk,

hosszú ebéd és még hosszabb uzsonna.

Húgom virágokat kötöz a kertbe,

aranytálban mosakszik reggelente

s ha visszatér az erdőn alkonyatkor,

a csillagokról ráhull az aranypor.

Olyan ez éppen, mint gyermekkoromba.

A felnőttek érthetetlenül beszélnek

egymás között, minden nesz oly goromba,

estente búgó hangja van a szélnek,

tán megriadt lenn egy sötét falombtól

s a télre, sárra és halálra gondol.

Aztán a délután is furcsa nékem,

hogy a napot árnyékok temetik,

a zongorán, mint hajdan a vidéken,

örvénylik a Sonata pathétique,

bukdácsol a billentyűn tompa búban

az édes elmebeteg, árva Schumann

s mert nem lehet már jobban sírnia,

száján kacag a schizophrénia.

Nem volt a föld még soha ily csodás,

a fák között mondhatlan suttogás,

a fák fölött szallag, beszegve kancsal

fénnyel, lilába lángoló naranccsal,

az alkonyat csókot hajit a ködnek

és rózsaszín hullámokon fürödnek.

Miféle ország, mondd, e gyermek-ország,

miféle régen elsüllyedt menyország?

Jaj, minden oly szép, még a csúnya is,

a fájdalom, a koldusgúnya is,

jaj hadd mutassam e kis templomot,

mely déli tűzben csöndesen lobog.

Imádkozó lány, száján néma sóhaj,

mint mélyen-alvó, ferde szemgolyóval,

vakok meresztik égre szemüket,

Isten felé fülel egy agg süket.

Vagy nézd az estét, a kormos zavarba

kis műhelyébe dolgozik a varga,

csöpp láng előtt, szegényen és hiába,

mint régi képen, ódon bibliába.

Most az eső zuhog le feketén,

most a sötétben valami ragyog,

mint bűvös négyszögön a mese-fény,

fekete esőn arany-ablakok.

Künn a vihar, elfáradt, lassú rívás,

benn villanyfénynél őszi takarítás,

a készülődés télre, az igéret

s az ámulattól szinte égig érek.

–

A csillagok ma, mondd, miért nagyobbak

s mint a kisikált sárgaréz-edények

a konyha délutánján mért ragyognak?

Mit akar tőlem ez a titkos élet?

Ki nyújtja itt e tiszta kegyeket?

Ki fényesít eget és hegyeket?

Mily pantheizmus játszik egyre vélem,

hogy századok emlékét visszaélem?

Az Orion süvegje mért parázsló?

Miért hogy mindent lanyha pára mos?

Ki tette ezt? Ki volt ez a varázsló?

Miért csodálkozol, csodálatos?

–

Szép életem, lobogj, lobogj tovább,

cél nélkül, éjen és homályon át.

Állj meg, te óra és dőlj össze naptár,

te rothadó gondoktól régi magtár.

Ifjúságom zászlói úszva, lassan

röpüljetek az ünnepi magasban.

Hajnal Gábor: Egycsapásra

A hirtelenül rámtörő

tavaszban

kóválygok kábán

nyugtalan a szívem.

Az álmos ég

nem bírja kinyitni szemét

felhőgomolyok

nyirkos fát ölelnek

és azután tétován

még félszegen

s mindjárt kacéran is

nagy delejes szemével

felhők közül

kilép a nap.

És egycsapásra

megváltozik a világ.

Horváth Elemér: Korai utazás

Egy esős reggelen

különös század ez mindig esik

nagy kék szemedben nézem hogy megyek

titokzatos makacsságom felé

egy mindennapi városban hazafelé

a tócsák látomásai között

lopva foganó fák között

idegen nyugtalanságom felé

bámulva hogyan vesznek el

lépéseimből bölcsőm álmaim

és szomorú meztelenül

egy kapu küszöbén

hirtelen örökre megbélyegez a fény

Bodosi György: Origo

Kikél a nap az éjszakából,

akár a madár a tojásból.

Csőrét, ujját, lábát kidugva

kezdődik serényen az útja.

Meg kell tanulni járni, szállni.

És tűzze és meleggé válni.

Mindent kiöntve, odaadva

feküdni újra szemlecsukva.

Szilágyi Domokos: Ragyogj

Elaludtak a fák,

a levelek libegnek,

az álmok tudnak várni,

az álmok nem sietnek.

Tudjál álmokra várni,

ahogy ők tudnak várni rád,

az éber

csak így nem csalja meg magát.

A levelek fölött

álmodó fények úsznak,

az álmok fölragyognak,

a fények elalusznak.

Aludj fényekkel együtt,

ragyogj álmokkal együtt.

Füst Milán: Az igaz bíróhoz!

Ki egyformán osztod szemeidnek fényét, – mint a nap,

S hisznek-e benned, vagy sem, szidnak-e, szeretnek-e, – nem bánod!

És látják-e, hogy életet oszt fénylő melege szemeidnek:

Te csak derűsen mosolyogsz s elrévedve osztasz

S két jó kezed osztva mozog, mint a szorgalmas magvetőé,

Kit bárgyú szomszédja gennyes ajakakkal hiába szidalmaz:

Téged fennhangon nevezünk, téged elképzelünk: Igazság! Hatalmas nemtő!

Te voltál mindig a bölcsek képzelete! S mint a foszfor

Úgy világít teneked a dolgok lelke éjszaka! – Jóság

És okosság: tebenned egyesülvén vannak!

S téged dicsőít szavam először, hogy szólalok s nem halkan többé,

De önérzettel, – mert fennhangon szóljon a hívő:

Egy férfihez szólok most s hozzá intézem e szavakat!

Néki dícsérem a fényt, mert ő tudja, hogy van s várom

Okos szeme mint fénylik, mint nyílik szája feleletre …

… Én az életet már láttam, nem félek és nem várok s ki megszólít, megvetem …

De szilárdan s szépen állani akarok s élni, mint az elfáradt oszloptartó leányok,

Szeretni, kit eddig megláttam, derék ha volt és menni mind-előre daccal

S meghalni azután, – meglátni végül is a fényt, mint aki eltévedt

És sokáig botorkált egy vak alagútban, a sötétben,

S feljutott végül a napfényre,

Gyönyörüszép hajnalidőben!

Sinka István: A fénynek átragyogni …

Éna! Hiába ne múljanak az évek!

add a füzetet; majd vizsgáld át míves

ujjam írását, mint szöllőmíves,

ki pohár új borát föltartja a fénynek!

Lásd, e sorok itt mind, mind: véremnek bora;

nemes mivolta a cseppjeiből készűl;

te mented meg majd a penész-ellenségtől;

a fénynek átragyogni te tartod oda.

E mai napba többé átnyúlni ide

lehetetlen: szél fujja, mossa ősz vize,

s a meggörbült ujj akkor már nem tud írni:

ragyogás, dallam, panasz végre is elfogy.

A világokat „Ő” úgy teremtette, hogy

elment időket nincs módunk visszahívni.

Galambosi László: Kívánság

Uram, bátoríts igazsággal.

Ne tiprass még a pusztulással.

Vidíts jósággal, aranyággal.

Tetőzd be létem boldogsággal.

Burjánozzon irgalmad fénye.

Üljek a vénség küszöbére.

Köszöntsön hattyú, búzakéve.

Ne küldj a Csontok szigetére.

Fáy Ferenc: Kánikula

Mezítláb jár nagy rétjein az Isten.

Nap-szítta lába térdig harmatos;

és ránk gondol, kik tűzben élünk itt lenn,

s a lábunk élő álmokat tapos.

Eldőlt a ház. S mint szél-vert lompos árnyak

húzzák a fák a porban karjukat.

Szűköl a csend s csont-kemény halálnak

szikrázó bokrok alján ás lyukat.

Lobban a szél. És zúgó, sárga hullám

izzó taréján szállnak a füvek.

Réz-láng lobog egy templom ferde tornyán…

s rózsáim száján tikkadt rémület.

Elégni most, – lebegni, mint a barna

távoli földek füstje … vagy gyalog,

mezítlábasán elindulni arra,

hol Isten térdén hűs harmat ragyog.

Kocsis László: Isten fényrendet kaszál

Az Isten ma is fényrendet kaszál,

Alkony. Balaton. Úszik a hajó.

Vidám társaság csengő kedvére

A roncs Badacsony visszareng: hahó!

Hogy Badacsonyban gránitot omlasztanak,

Őserő széthull, bástya is báván

Megjuhászod, ki is veszi észre?

Az ember ma vágóhídon bárány.

Adja az ártatlant, nyaralni jár.

Otthon panghat a kis bolt, iroda,

Kilincse szomorú, mert nincs ki keresse,

Azért gazdája kirándul Tirolba.

Vagy tán messzebb. Itthon paraszt kaszája

Kórót kaszál csak, illatos sarjú

Nem áll petrencébe. Nyomor petrencék

Ázott tetején károg a varjú.

A víg társaság talán gyári munkás

Kisded pereputtya. Badacsony, vasárnap

Idecsalta őket. Mit tudják, hogy holnap

Takarodót fújnak a behemót gyárnak.

Hajónk kereke vizet zavar, csobban

A sima víz. Gyöngyök. Mi van a gyöngy mögött,

Ki törődik vele? Úszik a hajó,

Úszó hajó alatt nincsenek göröngyök.

Balga, boldog hit. Badacsonyi nyárfák

Kérdőjelként állnak a vízben s előttem.

Kérdőjelem: mit hoz a holnap hajnala,

Hajnal lesz holnap vagy elveszünk ködben?

Balatoni hajón fergeteget látok

Tornyosulni. Bomló életünknek tornya

Minden mámor-percben, azt hiszem, belevesz

Az örök-hínáros, átkos Balatonba.

Úszik a hajó, az élet hajója

Zavarban, viharban … S a vihar felett

Nyárfás Badacsonytól dombos Fonyódig

Egyedül Isten kaszál fényrendet.

Látod-e? A hajó kereke töri

A víz esti tükrét s mindenütt vihar száll,

Tükröt tör, embert, élet-rendet rendít

S fényrendet csak Isten kaszája kaszál.

Puszta Sándor: Verőfény naplementi

verőfény

színültig teli

színarany kád a világ

virág őszi virág

felkap a zsongás zümmögés

megbabonáz e buzgó hadművelet

az utolsó méhek gyüjtenek

ezer kéz harácsol de nem kapkodás

üvegzenéjü szomj-gyönyör

világszorgalmú fuvarozás

fénylő megtárulkozás síkos öl

gyűjtenek a fák

egek és földek fénylenek

rám is hull belőle

röntgen-sugár kutat

próbálom rejteni üres kezeim

te mennyit gyüjtöttél

mutasd

Székely Magda: A fény

Ha majd lehull, ami hamu,

kiszabadul a fény belőlem,

és kiterjed korlátlanul,

nélkülem is növekedőben.

Kassák Lajos: Esti meditáció

Megtermékenyítettél tűz

megtermékenyítettél víz

megtermékenyítettél

látott és láthatatlan világ

hogy magamba zártál.

Kagyló vagyok

gyöngyök szülője és őrzője

torony vagyok

harangozok és világítok

kereszt vagyok

az országúton

jelképe életnek halálnak.

Ne tagadj meg föld

boruljatok rám csillagok.

Nagy László: Tűz

Tűz

te gyönyörű,

dobogó, csillag-erejű

te fűtsd be a mozdonyt halálra,

hajszold, hogy fekete magánya

ne legyen néki teher,

tűz

te gyönyörű,

ihlet, mindenség-gyökerű,

virágozz a vérző madárban,

égesd hogy a sorsot kimondja,

nem a hamuvá izzó csontja,

virrasztó igéje kell,

tűz

te gyönyörű,

jegeken győztes-örömű,

ne tűrd hogy vénhedjünk sorra

lélekben szakállasodva,

hűlve latoló józanságban,

ahol áru és árulás van,

öltöztess tündér-pirosba,

röptess az örök tilosba,

jéghegyek fölé piros bálba,

ifjúság királya,

tűz!

Bella István: Estkáva

Istenem,

milyen kutat bíztál reám,

s micsoda vödröt

– magamat, téged –

hogy megmerülvén az

árnyhinaras sötétben,

éj-békák, homály-sziszegések közül

fényt húzok fel:

csobogó, tiszta fényt.

De mért nem ügyelsz rám, uram,

hogy magam után ne zuhanjak.

Gergely Ágnes: Fohász lámpaoltás előtt

Uram, óvj meg a tökéletességtől.

Mint vasalópokróc szélén az ékalakú

égésnyom: hagyd meg rajtam

hibáimat, kezed nyomát. E városban,

hol a két part egymást vicsorogva nézi,

rajzolj rám holland tulipánmezőt. S ha

tárgyaidra írod: „vigyázat, nagyfeszültség”,

helyezz el cinkosként áramkörödben. Olyan

ritkán látható az esthajnal csillag, régi

juhnyájak őre. Kumuluszok közt, a

szétragadt világban nem látjuk egymást.

Perzselt, pusztuló, zárlatos csontjaimban

őslények emlékezetével

add világítanom, míg besötétlik.

Rába György: Hol volt

hol nem volt lett

világosság felé tapogatódzva

rámaradt ez a halál

az elveszett kő-súlya nyomja

az önnön éjjelében araszolva

szólítatlan fohászkodót –

ráspoly-hang a felelete

minden lépte ólomcsizmájú

másnak

hajlítatlan jegenyeként

menetelő útitársnak

ki ismeri

az arc titkosírását ki ismeri

szertehúzó csontokon

a látatlan tehert

a duplán cipelt porhüvelyt

útközben a világosság felé

Kalász Márton: Arcom vagy

Arcom vagy, fáradt, kifejezhetetlen

leszel; ma még csak halovány

redőjű, csöndben héjára ereszkedő,

csüggedt vagy épp már gondolatlanul

éjfélnek elébe vetített; s mástól öreg –

ólomkarikás ablak, senkié: sötét van

belül, nemigen virrasztja isten a várost,

ami fölött fölfénylesz, romhalmaz-arc

lehetnél neki – de arcom, még fáradó

csüggedten itt, hogy fönntarts: köszönöm neked

kitartásod, bár fölismerhetővé

tennél holtomig! engemet, tetteimet

megítéltetni élőnkbe álltál –

nekem, s képemnek, homályló ablak mögött.

Gulyás Pál: Ez itt a tér

Eljött ismét

az éj homálya,

megnyúlt a fák

szelíd uszálya,

úsznak az árnyak

szerteszét,

rendezgeti

őket az éj.

Mint lágy kévék

dőlnek a földre,

hogy boglyájuk

az Űrt betöltse,

melynek csöndessége

alatt

most a Hold kaszája

arat …

Ez itt az éj,

az ég vezére,

kinek a Föld

simul kezére,

kezére hajlik

a szeretet,

ő vezeti

a Földnek szárnyát

a halál roppant

óráján át.

Amerre fordulsz,

ő fordul véled,

ő súg füledbe,

ő a vezéred

a Föld vezérei

felett,

amerre csak

a Nap lemegy,

és túl a Nap

leáldozásán,

Styx ligetének

nyársuhogásán,

ő védi a füvek

szálait,

ő védi a szentek

álmait!

Szent Ferencnek

és Szent Domokosnak

Szent Antalnak

és a többi lakosnak

álmát ő védi

az örök

égbolt oszlopai

fölött!

Oh mondj imát

a Néma Számhoz,

a Szentháromság

Egy urához,

kinek árnyékán

a szabad

villám futára

átszalad!

Az éj van itt,

amely beszőtte

anyád álmát

az ősidőkbe,

midőn még alva

ringatott,

mint az égbolt fent

a Napot!

Az éj ismét

elérkezett

hozzád… Nyisd fel most

mély sebed!

Kövesd a vér

örök futását

a források

halk csobbanását!

Vasadi Péter: Új hajnal

Átváltozunk ma éjjel.

Te rámutatsz a kertnek

egy sarkára, hol holdjuhok

fehér füvet legelnek.

Én várok éjszakámban.

Az ég-ébenfalapban

csillag-szögek. Alattuk

megállók mozdulatlan.

Új hajnal pálma ábrát

vet kőre és homokra.

A kőből nő ki szívem

parázsló csipkebokra.

Jankovich Ferenc: A messzi fények

Azért fohászkodtam ma esten

az első csillagok alatt:

hogy el ne vesszem, tovább hintsem

tiszta sugallataimat.

Sebtől hegedten, láng-horzsolva,

forrt csonttal s hittel élek én;

mégis a baj, mintha nem volna,

állok a világ közepén.

Állok csak, magamra hagyatva,

a csillagokkal, egyedül:

szemem, mint kisgyermek koromban,

messzi fények közé merül.

S a mennyből, mit rég elfeledtem,

a téren, hol küzdők sokat:

egy új sugár, egy ismeretlen,

egy angyal hozza arcomat.

Csuka Zoltán: Balzsam

Vigyázó, meddig a sötét, ez a mély?

Meddig tart még az éj?

Beszélj!

Remélj, a kozmosz csupa fény!

A nap ragyog s majd hozzád is elér.

Ne félj!

Devecseri Gábor: Nem úgy van ám!

Nem úgy van ám! Nem rossz az ember.

Csak nem is jó. Mert mit tehetne mást?

Nem hívja, csak fogadja türelemmel

a görcsöt, vad lángot, felindulást;

és eszik is, más élőlényt eszik:

mellébeszélni kár, a fő-bün ez,

gyomrát nem ő szabta, de ebbe hal

fájva a volt, csak hogy legyen a lesz.

Az ember, jelen rabja, mit tehetne?

Nem marasztalja – szenvedi dühét.

De olykor átnéz s lát más emberekbe,

gyöngédség árad ereibe szét;

és ezt, igen, marasztalná örömmel;

ez által ember, így több önmagánál,

hogy visszaköszön sugárral a fénynek,

hogy nemcsak éli – élvezi a létet,

hogy hangot ad, ha érinti az ének,

de a gyöngédség is villan s továbbszáll,

és ő gyászkormu sötétben marad.

De mégsem élt hiába: fényjelet

írt a fények szivébe. Meg se halhat.

Mert lángolt már a lángnak, mert a dalnak

dalolt. Mert más helyett is érezett.

Szécsi Margit: Szertartás délen

Templom a Balkánon,

arannyal fedett.

Én oda betértem

nézni képeket.

S láttam eszegélni

hangos híveket

szent süteményt szalvétából.

Mindenki evett.

Szalvétát az urna,

szent buktát a száj,

kinek-kinek rendeltetett

örökrésze jár,

csókot a keresztfa,

talpakat a kő –

s evett mindent látatlanul

a Múló Idő.

S szólt hozzám egy Forma

– pap volt vagy ikon –

szólott hozzám szentelt szájjal:

„Mi van, jó rokon?

Lásd, hogy osztja minden

sorsát boldogan.

Se igéd, se süteményed –

hát neked mi van?”

S én feleltem szóval:

„Ó, édes rokon,

nekem bánatom van.

Nekem bánatom.”

Templom a Balkánon,

arannyal fedett,

ott belül a sűrű este

mindent ellepett.

Borongott a bíbor,

rémlett a fehér,

Jézus urunk öt sebein

elaludt a vér.

Járultak a hívők

gyertyát gyújtani,

sárgás, szagos férgecskékkel

világítani.

Nem a Máriának,

nem neked, urunk,

hanem mert jó, iszonyú jó

hogy világolunk.

S gondoltam: ha én is

gyertyát gyújtanék,

csak hogy legyen világosság,

csak hogy fénylenék.

Utassy József: Tengerlátó

Kormos Istvánnak

Csipkebokortól

gyúlt ki az alkony,

tombolt a tűz

a túlsó parton:

Dánia égett,

Yorick jajgatott.

Láttam a Tengert: nem hallgathatok!

Mert rőt rongyait a partra kiadta,

és felöltöztetett az Isten,

felöltöztetett

a Napba.

Ki téphetné le rólam e bíbort,

palástomat, ha Hold a csatja?

Éreztem én már:

tündöklik,

ragyog,

süt minden sejtem

a Sötét ellen.

S monda a Tenger:

hatalmas vagyok!

De túl a partokon,

hol már pereg a hullám,

medvésedik a csúcs,

jeges:

ki súg és mit sugall?!

amíg az öntelt

hullámon sütkérezik

az Őssejt,

kit a Lét

hontalanul is felez,

s ki mégis egyetemes!

Ki súg nekünk hát

és mit sugallnak?

Mi az,

miről a Halál is hallgat?!

S rá csak legyintgetek:

útilapukkal,

pálmaággal,

játékos lombú mókusfákkal

legyintgetek,

s legyintek is,

mert lényegtelen már,

lényegtelen minden sugallat

egy árva szóra,

arra sem érdemes.

Látott a Tenger hatalmasnak ott,

s én láttam a Tengert!

Hatalmas vagyok.

Makay Ida: Hitetlen ima

Akit szerettek, s többé nem szeretnek;

Olyan az, mint vak, ki egykor látott,

Örök sötétjén gyötrőn megremeg

a fény emléke. És megkövült átok

lesz minden szépség. Nézd: a küszöbödre

ülök, világtalan. S bár rég nem hiszem,

a csodát várom. Most öld meg örökre

a fény emlékét. Vagy nyisd meg szemem.

Szabó Lőrinc: Fény

Sötét fényszórók: szemeim az eget

lengő csóvákkal ostromolják.

Föl, föl! Lent mennyi a teher, a rom!

Csík, sáv: fent suhan a fénytorony

s évezredek mérik a hosszát.

Fény, fény, sugarak! Fények vagyunk

mind: isten lelke, öröm, remény,

Óh szállni, lobogva a föld felett!

A rettenetes életet,

az örömet akarom én.

Óh élni! Szemeim sóvár tüze

a felső végtelenbe szánt:

láng habzik mindenütt: zene, szín:

az anyag titkos ablakain

az lüktet ki-be, az égi láng,

a vágy, amit én fénynek nevezek

és szentléleknek a hivő:

ő táncol bennem, ő rohan,

hasonló bimbóban az ő ereje van,

kovában, acélban is ő:

ő öntözi, belül, az anyagot,

szomja éget, éhe habzsol,

zsinórra fűzi a csillagokat,

indul s egy szívdobbanás alatt

uj világokba kapcsol.

Ő vagyok én, a képzelet:

ki törhet ellenem?

Az isten karja nyúl felém,

s ha robbanó sugarakkal az ég tetején

kószál földi szemem,

fekete nyomoromat vakító

tűzharsonákkal törve át

tízezer Nap küldi az azúr

bástyákról hozzám válaszúl

testvéri himnuszát.

Bódás János: Füst és fény

De szánandók, szegények,

kik óvatosan élnek,

s mint a füstölgő tűzhely,

spórolnak a szívükkel.

Minden nyílást bezárva

füstölnek, mint a gaz,

gőzölnek, mint a trágya.

Ellengő életük,

mely alig-alig moccan,

kitart, keserves hosszan,

s keserű és fanyar,

orrot, szemet facsar.

Úgy szép a tűz, ha lángol

s nem óvatoskodik,

de leég a porig!

Léte nem senyvedés,

füstje, korma kevés,

vívja a végtelent,

pusztítva is teremt,

s tékozlón osztja szét

a fényt, a fényt, a fényt!

Lobogó, bátor élet,

ez szép és ez igaz!

Ne füstölögjek én sem,

mint nyirkos rőzse, gaz.

Árnyékba, sutba mélyen

ne bújjak mint a gyáva:

álljak magasztos eszmék

zúgó léghuzatába!

Szelek, lázítsatok,

viharok, szítsatok,

nagy elvek, igazságok,

ti lobogtassatok!

Égjek bár gyorsan el,

lángoló csóvaként,

de míg égek, hadd ontsam

a fényt, a fényt, a fényt!

Békés Gellért: Supernova

A tépett égen csillag,

csillagban tört a fény,

már hasztalanul hívlak,

nem lesz többé enyém

csillag-dajkáló csended,

fényt lobbantó erőd.

Kiégtem én már benned

s az űrben – kergetőd –

futok csak bódult körben

s hajszollak hasztalan?

Vagy írva van felőlem,

hogy még egy napja van,

egy forradalmi fényes

teremtő robbanás:

elpusztítasz, hogy éltess,

te légy – és senki más.

Mécs László: Meteor

Egy ismeretlen ősi fényű

nagy égitestről elszakadtan

ki tudja hol keringtem eddig

s hogy hány száz fény-évet szaladtam,

amíg elértem itt a légkört

s a létem láthatóan ízzik.

A földnek fény-nyelven beszélek,

pár perc, aztán ízlik, nem ízlik:

kiégve földre hullok én is,

s küldönci pályámat betöltvén,

megtorpanok, mint túlvilági

ércekből öntött szobor-öntvény.

Tudósok jönnek vegyszerekkel,

vizsgálják ércét a szobornak,

de csődöt mond nagy kémiájuk,

fejük csóválják és morognak,

ez nem vas, nem réz, bronz, arany sem,

titokból van ez, mint az élet,

ilyet nem olvaszt vasgyár, vulkán:

ily ércet rejt az ősi Lélek.

Egy ismeretlen, ősi fényü

örök Titoktól elszakadtan,

küldöncnek jöttem s eltünök majd,

ha izenetem általadtam.

Tóth Árpád: A hold leckéje

Az ám! holdtölte újra!

A Hold a fák felett

Pofáját telifújja,

Incselkedik veled.

S az ócska szemfényvesztés

Addig csal és ragyog,

Míg újra hatni kezd, és

Közönyöd elhagyod.

Autó vesz föl – varázsból

Kovácsolt kék fogat –

S a bánatos garázsból,

A Földről, elragad.

Ki voltál? – elfelejted,

S mosollyal, réveteg,

Még őket is elejted,

A súlyos éveket!

Így szállsz a végtelenben,

Körötted semmi más,

Csak boldog égi csendben

Az irrealitás …

Míg egyszer, jaj, feleszmélsz,

És tágranyílt szemed

A roppant Hold veresréz

Korongjára mered:

Milyen csúf, vén pojáca!

Az ég sátra előtt

Miriád éve játssza

A vidám kócnyelőt.

Az arca csupa festék,

Ám jól látni, hogy a

Torz kráterek kiverték,

Mint cigányt a ragya.

Hát mért ágál? Mi végett?

Vagy mindegy már neki?

Nincsenek a kiégett

Szívnek kérdései?

Robotból – ez a sorsa –

Varázst és fényt csinál,

Mindegy, hogy bent mogorva

Jég tölti, ős homály.

Ragyogni mindhalálig –

Egy titkos hatalom

Így szabta. Majd elválik:

Lesz, nem lesz jutalom?

… Hogy eltörpül emellett

Bús, csöppnyi életed!

És lassan elröstelled

Kicsordult könnyedet.

Babits Mihály: Isten gyertyája

Engem nem tudtak eloltani:

élek és itt vagyok, itten!

Pedig nagy világ-szelek elé

emelted hős, vak, kicsi gyertyád –

mit akarsz velem, Isten?

Inog a láng már és tövig ég

bölcs, szent, konok kezeidben. –

S új szelek jönnek, fattyu-vihar,

vakarcs-poklok szégyen-fuvalma –

mit akarsz velem, Isten?

Szégyen-szél, fattyu-lehellet is

zord annak, aki mezítlen:

gyötörni tud, eloltani nem,

míg viaszom csöppig kisírom –

mit akarsz velem, Isten?

Mért tart magasra nagy tenyered?

és milyen éj vize zug lenn,

hol sisteregve kiszenvedek

ha majd kegyetlen beledobsz, hogy

körmödre ne égjek, Isten?

Reményik Sándor: Zöld csillagok

A kisvasutat befutta a hó –

Szánon jött a havasról valaki.

Éjjel, havon és holdvilágon át.

Fagy megkimélte, farkas elkerülte,

Fenyők kisérték: Isten katonái,

A rengeteg mint gyermekét ringatta:

Lélekringató fehér rengeteg.

Megérkezett frissen, vidáman.

A telefonban úgy csendül a hangja,

Mint ha sziklák közt szabad szél kacag –

Azt mondja: százszor szebbek odafenn

És óriás nagyok

És zölden, zölden,

Zölden ragyognak a csillagok!

Zöld csillagok: sziven fogott a szó.

Mióta nem nézek az égre én!

Nincs mit keresnem, nincs mit várnom onnan.

S ha egy-egy este fel-feltéved

A tekintetem révetegen mégis:

Olyan kopottak, közönségesek,

Fakók és nem-nekem-valók,

Szinehagyottak, idegenek, unottak,

Betegek, akár én, a csillagok.

És nem tudnak rajtam segitni –

Zöld csillagok: szivén fogott a szó.

Ez az egy színes szó szivén fogott.

Én Istenem, Te nagyon jól tudod:

Nem kivántam soha sokat.

Csak egy egészen kicsikét

Emberül és igazán élni.

Tebenned hinni, szeretni, remélni

S meghalni zöld

Reménység-csillagok alatt.

Weöres Sándor: Ének a határtalanról

Amikor még senkise voltam,

fény, tiszta fény,

a kígyózó patakokban

gyakran aludtam én.

Hogy majdnem valaki lettem,

kő, durva kő,

hegylejtőn jég-erezetten

hömpölygetett nagy erő.

És végül élni derültem,

láng, pőre láng,

a szerte határtalan űrben

mutatom valódi hazánk.

Király László: A madarak repülése

Jó estét, jó estét,

madarak sárga csapata.

Életem falai közül

szólítlak benneteket.

Ti fények csapata

a sötétségben!

Jó estét, gyönyörű,

értelemtelen madarai a földnek.

Elhúztok

lila városok fölött,

cementporba fulladó

városok fölött,

hol szürke

az emlékezés is.

És én kiáltok utánatok

életem láthatatlan falai közül,

melyek erősebbek

és kegyetlenebbek a láthatóknál,

mert áttetszőek, s néznem engedik

az egy-életen-kívüli világot is,

a saját-életen-túli világot,

de belépést nem engednek abba,

csak rám bocsátják

a várakozást,

jó estét, valószerűtlen

madarai a létem utáni létnek,

a nem-vagyok-már világnak,

kik nem szűntök meg velem,

mint ahogy eltűnéstek után

lesznek, kik tovább világítnak az éjszakában.

Gyönyörű madarai

az örökkévalóságnak!

Kik magatok sem vagytok

örökkévalók.

Miről hoztok hírt

fényes repülésetekkel?

föl nem fogható beszédetekkel?

Jó estét, jó estét,

madarai a létem utáni létnek.

Weöres Sándor: Az idők folyama

Az idők folyama

kiszáradt köröttem,

szélvészek rohama

megtorpant mögöttem.

Kinek képét hordtam,

tekintse, mi voltam

s íme mivé lettem.

Lám, szikkadt az ajkam,

mint az ó-kút nyáron,

lepel fekszik rajtam,

mint hó a határon,

évek fordulását,

szerencse hullását

többé sose várom.

Ó de balga voltam,

kincs után futottam,

mennyit robotoltam,

míg idejutottam:

más hazába térek

és a földi fénynek

nincs vására ottan.

Kővé vált szemeim

többé nem mozognak,

szűntelen könnyeim

lelkemből buzognak:

te irgalmas Isten,

érdemed segítsen

a vészbe-jutottnak.

Az idők folyama

kiszáradt fölöttem,

szélvészek rohama

megtorpant mögöttem.

Kristály-fény az égen,

társaid körében

világíts fölöttem.

Mindenért hála

Áprily Lajos: Menedék

S mikor völgyünkre tört az áradat

s már hegy se volt, mely mentő csúccsal intsen,

egyetlenegy kőszikla megmaradt,

egyetlen tornyos sziklaszál: az Isten.

Zelk Zoltán: Tegnap

Erdőt, hegyet, tengert, folyót,

kék cinkét, csecsemőt ha láttam,

lelkem csak mondogatta:

milyen szép az Isten!

Sík Sándor: Mint a Mátra

Állani, némán, mint a Mátra,

Nem nézni előre, se hátra.

Nem erőlködni befelé sem,

Csak bámulni a létezésen,

A parttalanban elmerülni

És úszni benne és örülni

Az egyetlen csodának: annak,

Hogy valamik, valakik vannak,

És mindent köszönteni szépen,

Minden valók testvéreképpen;

Kontraktust kötni szent közönnyel,

Kánikulával, vízözönnel,

Szem-lehunyva és kar-kitártan

Felolvadni a napsugárban,

Ha jő Medárd, negyvennap ázni,

De csorgó hajjal is nótázni;

Orrszarvúként egyedül járván

Nem dideregni mégsem árván.

Mert egybering közel és távol

Szíved hullámzó ritmusával,

Amely magát némán kitárta

A mindenségnek, mint a Mátra.

József Attila: Isten

Láttam, Uram, a hegyeidet

s olyan kicsike vagyok én.

Szeretnék nagy lenni, hozzád hasonló,

hogy küszöbödre ülhessek, Uram.

Odatenném a szívemet,

de apró szívem hogy tetszene néked?

Roppant hegyeid dobogásában

elvész az ő gyönge dadogása,

mért nem tudom hát sokkal szebben,

mint a hegyek és mint a füvek,

s ágyam alatt hál meg a bánat:

szívükben szép zöld tüzek égnek,

hogy az elfáradt bogarak mind hazatalálnak, ha esteledik,

s te nyitott tenyérrel, térdig csobogó nyugalomban

ott állsz az útjuk végén –

meg nem zavarlak, én Uram,

elnézel kis virágaink fölött.

Pilinszky János: Az ember itt

Az ember itt kevés a szeretetre.

Elég, ha hálás legbelűl

ezért-azért; egyszóval mindenért.

Valójában két szó, mit ismerek,

bűn és imádság két szavát.

Az egyik hozzámtartozik.

A másik elhelyezhetetlen.

Parancs János: A látogatóhoz

Vártalak. Várlak

negyvenkét éve már.

Most végre itt vagy.

Kikészítve áll

az asztalon a bor.

Hozom a szódát.

Itt a pohár.

Ülj le!

Ne, ne szólj még!

Pihend ki magad,

s aztán figyelj,

hogy híven

számolhass be arról

az én szigorú,

távoli uramnak,

amit hallottál,

amit láttál.

Én csak arra kérlek:

mondj el mindent!

Ne hallgass el semmit!

Mondd csak el bátran:

én, a nyomorult teremtmény,

úgy élek itt a földön,

olyan kiszolgáltatottan,

olyan védtelenül,

mint az a kicsi bárány,

akit már születésekor

a vágóhídra szántak.

Éhség és szomjúság gyötör;

messzi csillagok fénye igéz,

s itt lent a porban kell,

célomat nem ismerve,

magamra hagyottan,

tévetegen botorkálnom.

Amíg időm kitelik.

Amíg az édes levegőt

újra és újra beszívhatom.

Nem tarthat

ez már sokáig.

Csontjaim csikorognak;

fogaim lazulnak,

odvasodnak,

sorra kihullnak.

Olyan vagyok én már

mint a mutató

nélküli karóra,

mint a kicsorbult,

repedt vizespohár,

amit csakhamar

a szemétre hajítanak.

Mégis jó, hogy eljöttél,

hogy itt vagy

karnyújtásnyira.

Most végre elmondhatom,

olyan boldog vagyok;

szabadon sírhatok,

panaszkodhatom,

te meghallgatod.

S közben bátorítasz.

Lefoszlik végül

a harag pecsétje,

a szégyen rólam;

felölthetem újra

ünneplő ruhám,

s lobogó fáklyával

máris indulhatok,

hogy csatlakozzam

az úton hosszan kígyózó,

távolodó menethez,

szenvedő társaimhoz,

akikkel majd

közösen zengjük:

gyönyörű ez a föld,

gyönyörű ez a viz,

gyönyörű ez a tűz,

gyönyörű ez a levegő!

ó, te Hatalmas!

gyönyörű ez a világ,

gyönyörű ez a fájó élet!

Weöres Sándor: Ima

Köszöntelek a folyók zúgásával,

a felhő-arcú hegyekkel, a hegy-forma fellegekkel,

a gong-alakú csillagokkal,

köszöntlek a szivárvánnyal, az éj minden tüzével,

és végül az ámulatos nap-ragyogással:

mind a tiéd! valamennyiben itt vagy,

akkor is, ha szenderegsz, és úgy is, ha leszállsz hozzánk váratlanúl

s a teremtmények seregének megvilágítod újra meg újra

kerek pajzsaidat, eleven mezőn és rideg mérföldköveken heverőket,

egyszerűségük örök titkában, nyíltságuk rejtelmében,

miket állandó ittlétük miatt

oly könnyen, szüntelenül feledünk.

Fazekas Lajos: Énekkel szeretlek

Énekkel szeretlek,

imával tisztellek,

Uram.

Panaszom Hozzád szól,

s gondomban vigyázol,

Uram.

Öröm zeng általad,

hálával áldalak,

Uram.

Menekítsz magányból,

virrasztva vigyázol,

Uram.

Megáldasz jó kedvvel,

s dicsérlek énekkel,

Uram.

Múlik a dolgos nap:

– igazítsd sorsomat,

Uram.

Rab Zsuzsa: Miatyánk

Mi Atyánk! Ki vagy a mennyekben!

Ott vagy, igen, de jönnél egyszer le a földre,

lépdelnél végig közöttünk, lehelne rád nyirkos

kapuboltok szemétszaga, néznél be udvari ablakokon

a szobákba, ahol feldöntött pálinkásüvegek közt

egy pontra merednek az asszonyok!

Szenteltessék meg a te nedved!

Mindenható vagy, add hát, hogy megszenteltessék

az ember neve is. Gyarlónak, halandónak itélted,

azért volt neki mindegy, mit cselekszik a földön.

Jöjjön el a te országod!

De melyik az? Hiszen múlandó életünkben annyiszor

mondták nekünk: ez a te országod, ez a te országod,

annyiszor, jaj, annyiszor!

Legyen meg a te akaratod,

mint a mennyben, úgy itt a földön is!

Mennynek és földnek törvénye ha egy lehetne!

De hogy országolnánk mennyei módon a földön?

Te segítesz? Vagy tűzesőt zúditasz megint Sodomára?

Kiszemelted-e Lótjaidat?

A mi mindennapi kenyerünket

add meg minekünk ma!

A napit, de mi a holnapit kívánjuk, a holnaputánit!

Legyilkoljuk érte a földjeinket, mérget vetünk

vadjaidnak, madaraidnak, emelünk kongó kőkockákat

fáid zöld kontya helyébe, s majd a kenyér-meddő föld

minket mérgez meg az itélet éjszakáján.

És bocsásd meg a mi vétkeinket,

Honnan kezdjük a felsorolást? Az anyaméhtől?

Futja-e életünkből végigmotyogni vétkeinknek

fekete lajstromát? Mégis tekints, ha nagyságos

dolgod engedi, mi apró jóságainkra is – tőled

valók-e? vagy törettetéseinktől? Voltunk néha

azért irgalmasak is, legyen az egy szemer

a serpenyőben!

Miképpen mi is megbocsátunk

az ellenünk vétkezőknek!

Ha aképpen, akkor jaj nekünk és jaj

az ellenünk vétkezőknek! Mert mi nehezen

bocsátunk meg, de hisz érted, e sáros földön

nekünk nehezebb.

És ne vígy minket a kísértésbe,

Ezek már rég nem a te kisértéseid, hiszen azok

olyan ősiek, hogy edzettségünk megbirkózik velük.

Nem isteni és nem ördögi kisértések ezek,

hanem valaki langyos szívüé, aki odaférkőzött

tüzed közé s az ördög jege közé. Alig ismerjük

még, azért veszedelmes,

de szabadíts meg minket a gonosztól!

Ő az, ő! Az előbbi, a langyos! Tőle szabadíts meg!

A Gonosztól!

Mert tiéd az ország

és a hatalom és a dicsőség,

Nem egy az ország az országlással,

nem egy a hatalom a hatalmassággal,

nem egy a dicső a dicsőséggel.

Add, hogy egy legyen,

tedd, hogy úgy legyen,

mindörökké.

Ámen.

Lesznai Anna: Miatyánk

(részlet)

JÖJJÖN EL A TE ORSZÁGOD

Partja elénkbe ússzon

Útja felénk kerüljön

Mert fogytán indulásunk.

Jöjjön el a Te országod

Mert idegen az otthon

Félelmesek a falvak

A városok félnek.

Jöjjön el a Te országod

Mert fiókák kifordulnak

Kisdedek is pusztulnak

Magtalan az erdő.

Jöjjön el a Te országod,

Mert ráolvasni feledünk

Imánknak hegye tompa

Bizalmunk nem kél.

Jöjjön el a Te országod

Mert gyermekek riadnak

Kályhakuckóba bújva

Komoran lesnek Feléd.

Jöjjön el a Te országod

Jöjjön el a Te országod

Jöjjön már el a Te országod

Mert mire várjunk.

Jöjjön el a Te országod

Mert hely kell a kalásznak

Melyen magasba szökjön

Melyről kezedbe szökjön.

Jöjjön el a Te országod

Mert elvérzik a bárány

Oly legelőt epedve

Melyen nem öl füvet.

Jöjjön el a Te országod

Mert emberek és pengék

Az aratás hevéből

Hideg keresztre sírnak.

Jöjjön el a Te országod

Mert bitófákat nyújtunk

Tefeléd szűz magasba

Hogy valami elérjen.

Jöjjön el a Te országod

Koporsó kemény testem

Kopogtat rajta lelkem

Ki nem bír halni már.

Jöjjön el a Te országod

A lélek kebelemben

Megérett és megébredt

De nem tud megszületni.

Jöjjön el a Te országod

Jöjjön el a Te országod

Jöjjön már el a Te országod

Fiad fuldoklik bennem.

Vas István: A Teremtőhöz

Köszönöm, hogy megteremtettél,

Ó, Szeretet, és idetettél,

Hogy csillagok, ködök, hegyek

között ember legyek.

Köszönöm, amit látok,

A teremtett világot,

Hogy még a rossz sem céltalan,

Mindennek jelentése van.

És én is neked kincset-érő

Egy vagyok, soha-visszatérő,

S akár a férgek, vagy a szentek,

Valamit jelentek.

Meghalok, semmit nem veszítek,

Művedet meg nem semmisíted

s a mennyben vagy pokolban

Az leszek, ami voltam.

Szabó Lőrinc: Ünnep

Áldással, Uram, amiért

nékem is adtál valamit,

áldással, amiért

nemcsak szépséget s szórakozást

teremtettél, nemcsak gyönyörű

templomokat s félelmetes

pénz-szörnyeket, nemcsak ifjú

lelkesedést, friss vért, kacagó

lányokat s gyermeket – óh,

áldással, Uram, amiért

a mulandó örömök

s harcok hétköznapjai után

megteremtetted az ünnepet,

a megnyugvást,

a semmit,

aki az idő teljességében

értem is eljön

és áldott karjaiban

elringat mindörökre. Ámen.

Kosztolányi Dezső: Hajnali részegség

Elmondanám ezt néked. Ha nem unnád.

Múlt éjszaka – háromkor – abbahagytam

a munkát.

Le is feküdtem. Ám a gép az agyban

zörgött tovább, kattogva-zúgva nagyban,

csak forgolódtam dühösen az ágyon,

nem jött az álom.

Hívtam pedig, így és úgy, balga szókkal,

százig olvasva, s mérges altatókkal.

Az, amit írtam, lázasan meredt rám.

Izgatta szívem negyven cigarettám.

Meg más egyéb is. A fekete. Minden.

Hát fölkelek, nem bánom az egészet,

sétálgatok szobámba le-föl, ingben,

köröttem a családi fészek,

a szájakon lágy, álombéli mézek,

s amint botorkálok itt, mint a részeg,

az ablakon kinézek.

Várj csak, hogy is kezdjem, hogy magyarázzam?

Te ismered a házam,

s ha emlékezni tudsz a

hálószobámra, azt is tudhatod,

milyen szegényes, elhagyott

ilyenkor innen a Logodi-utca,

ahol lakom.

Tárt otthonokba látsz az ablakon.

Az emberek feldöntve és vakon,

vízszintesen feküsznek,

s megforduló szemük kancsintva néz szét

ködébe csalfán csillogó eszüknek,

mert a mindennapos agyvérszegénység

borult reájuk.

Mellettük a cipőjük, a ruhájuk,

s ők a szobába zárva, mint dobozba,

melyet ébren szépítnek álmodozva,

de – mondhatom – ha így reá meredhetsz,

minden lakás olyan, akár a ketrec.

Egy keltőóra átketyeg a csöndből,

sántítva baktat, nyomban felcsörömpöl,

és az alvóra szól a

harsány riasztó: „ébredj a valóra.”

A ház is alszik, holtan és bután,

mint majd száz év után,

ha összeomlik, gyom virít alóla,

s nem sejti senki róla,

hogy otthonunk volt-e vagy állat óla.

De fönn, barátom, ott fönn a derűs ég,

valami tiszta, fényes nagyszerűség,

reszketve és szilárdul, mint a hűség.

Az égbolt,

egészen úgy, mint hajdanába rég volt,

mint az anyám paplanja, az a kék folt,

mint a vízfesték, mely irkámra szétfolyt,

s a csillagok

lélekző lelke csöndesen ragyog

a langyos őszi

éjjelbe, mely a hideget előzi,

kimondhatatlan messze s odaát,

ők, akik nézték Hannibál hadát

s most néznek engem, aki ide estem

és állok egy ablakba, Budapesten.

Én nem tudom, mi történt vélem akkor,

de úgy rémlett, egy szárny suhant felettem,

s felém hajolt az, amit eltemettem

rég, a gyerekkor.

Olyan sokáig

bámultam az égbolt gazdag csodáit,

hogy már pirkadt is keleten, s a szélben

a csillagok szikrázva, észrevétlen

meg-meglibegtek, és távolba roppant

fénycsóva lobbant,

egy mennyei kastély kapuja tárult,

körötte láng gyúlt,

valami rebbent,

oszolni kezdett a vendégsereg fent,

a hajnali homály mély

árnyékai közé lengett a báléj,

künn az előcsarnok fényárban úszott,

a házigazda a lépcsőn búcsúzott,

előkelő úr, az ég óriása,

a bálterem hatalmas glóriása,

s mozgás, riadt csilingelés, csodás,

halk női suttogás,

mint amikor már vége van a bálnak,

s a kapusok kocsikért kiabálnak.

Egy csipkefátyol

látszott, amint a távol

homályból

gyémántosan aláfoly,

egy messze kéklő,

pazar belépő,

melyet magára ölt egy drága, szép nő,

és rajt egy ékkő

behintve fénnyel ezt a tiszta békét,

a halovány ég túlvilági kékét,

vagy tán egy angyal, aki szűzi

szép mozdulattal csillogó fejékét

hajába tűzi,

és az álomnál csendesebben

egy arra ringó

könnyűcske hintó

mélyébe lebben,

s tovább robog kacér mosollyal ebben,

aztán amíg vad paripái futnak

a farsangosan lángoló Tejutnak,

arany konfetti-záporába sok száz

batár között, patkójuk fölsziporkáz.

Szájtátva álltam,

s a boldogságtól föl-fölkiabáltam,

az égbe bál van, minden este bál van,

és most világolt föl értelme ennek

a régi, nagy titoknak, hogy a mennynek

tündérei hajnalba hazamennek

fényes körútjain a végtelennek.

Virradtig

maradtam így és csak bámultam addig.

Egyszerre szóltam: hát te mit kerestél

ezen a földön, mily kopott regéket,

miféle ringyók rabságába estél,

mily kézirat volt fontosabb tenéked,

hogy annyi nyár múlt, annyi sok deres tél

és annyi rest éj,

s csak most tűnik szemedbe ez az estély?

Ötven,

jaj, ötven éve – szívem visszadöbben –

halottjaim is itt-ott, egyre többen –

már ötven éve tündököl fölöttem

ez a sok élő, fényes égi szomszéd,

ki látja, hogy könnyem mint morzsolom szét.

Szóval bevallom néked, megtörötten

földig hajoltam, s mindezt megköszöntem.

Nézd csak, tudom, hogy nincsen mibe hinnem,

s azt is tudom, hogy el kell mennem innen,

de pattanó szívem feszítve húrnak

dalolni kezdtem ekkor az azúrnak,

annak, kiről nem tudja senki, hol van,

annak, kit nem lelek se most, se holtan.

Bizony ma már, hogy izmaim lazulnak,

úgy érzem én, barátom, hogy a porban,

hol lelkek és göröngyök közt botoltam,

mégis csak egy nagy ismeretlen Úrnak

vendége voltam.

Puszta Sándor: Fölajánlás

tieid

az el nem mondott imák

becsukott szemű sóhajaim

gyermekkorom hitébe halt Tamás

alázatom tipegése

a bennem tárult kamasz csodálkozás

tied legbelső jobbik énem

énekem és rettegésem

szégyenem e rubint ékem

virágaim madaraim tied az első karikám

a nyáresti boldog fogócska

az is aki vagyok

s aki még nem vagyok

s aki lehettem volna

Túrmezei Erzsébet: Ha nem teszek semmit sem

Betegeinknek

Most nem sietek,

most nem rohanok,

most nem tervezek,

most nem akarok,

most nem teszek semmit sem,

csak engedem, hogy szeressen az Isten.

Most megnyugoszom,

most elpihenek

békén, szabadon,

mint gyenge gyerek,

és nem teszek semmit sem,

csak engedem, hogy szeressen az Isten.

S míg ölel a fény

és ölel a csend,

és árad belém,

és újjáteremt,

míg nem teszek semmit sem,

csak engedem, hogy szeressen az Isten,

új gyümölcs terem,

másoknak terem,

érik csendesen

erő, győzelem …

ha nem teszek semmit sem,

csak engedem, hogy szeressen az Isten.

Keresztury Dezső: Sokszor

Sokszor nem tudtam, mi derül

ki végre sok titok közül

meglepetésül;

valóság lesz a képzelet,

vad csatazajra ébredek,

harcban ész nélkül;

belezuhantam, visz az ár,

mihez, mert kell, okot talál,

hogy fennmaradjon végül

a gyötrött test, mely elveti

eszméletét: nem kell neki,

mert csupa vér már;

visszaájul, vagy kirepül

a fénybe vagy alámerül,

sűrű, kövér sár

nyeli; új törvény dobja ki,

új áramokba hullani,

hol más fény, más sötét jár.

Kérdezhettem, hol is vagyok,

mit is tegyek, mire a sok

esély, hisz látni

néhány lépésre ha tudok,

sodrások, labirintusok

szédületében bármi

várhat, kő, iszap, parti rét,

s rámveti háló-végzetét

angyal, ördög, akárki.

Sokszor éreztem: vége van,

megölnek, elvesztem magam,

s mindig túléltem;

sokszor éreztem: eltűnök,

s a nap mindújra kisütött,

valaki lenyúlt értem;

mindig úr lett a vadakon

valami nagyobb hatalom,

s elfértem tenyerében.

Lator László: Váratlan kegyelem

Honnan ez a tündöklő izenet,

a ritkuló földön váratlanul

fellobbant kegyelem?

Egy szál jegenye éles rajza félig

a halvány hegy kiterjedéstelen

lapján, félig a már lombtalan égen.

Vagy szívünk félhomályos falain

az erek törékeny mintázatán

földerengő jelek.

A szemhéj narancssárga éjjelében

a hús homályos sejtelmeiből

már-már testté sűrűdő látomás:

egy töredezett arc megsajduló

káprázatában ó, micsoda évek

zúdulnak feledékeny sejtjeinkre,

nevezhetetlen érzések sötét

villámait lobbantva benső

égboltunk fényérzékeny anyagában.

Vagy egy ház megroskadt oromzata

fölött az ég világos lüktetése:

egy tömböt, egy formát kivág

az egynemű létezés anyagából

emlékeinkbe rögződő pecsétül.

És hangok is egy még meg nem szilárdult

világ morajló katlanaiból,

egy tenger habzó visszaáradása

hordaléka vak barlangjain át

a mozdulatlan csönd fészke felé.

Gát István: Maradj velem

Maradj velem, ha utcák vadonában,

nyüzsgő tömegben társtalan bolyongok

és összefog mindenki ellenem,

bűn buktatóin ne botoljék lábam,

védőn, mint vándort ráborúló lombok,

takarj be s fordítsd befelé szemem.

Maradj velem s kísértetes magányom

rémségeit rámzúdúlni ne engedd,

nincs hajladozóbb nádszál kívülem

s ha lelkem tépelődve sok talányon

testem törékeny cserepében szenved:

szép szavaidra nyisd meg a fülem.

Maradj velem, ha uttalan utakra

terel a képzelet vad vágtatása,

ha nyugtalan szív tétován vezet

s kalandok fényei után kutatva

nyugalma sirját esztelenűl ássa:

tedd homlokomra hűsítő kezed.

Maradj velem, ha elragadna lázam,

fékezz, ha vérem és vágyam csihol még,

sötétre szürkit már az alkonyat,

mind mélyebbre kell magamat alázzam

s ha rossz ritmusra hamisan dalolnék:

te szólj helyettem s vedd el hangomat.

Maradj velem, ha éj sötétül kinn-benn

és benne elmerűl és semmivé lesz

dal, ifjúság, barátság, szerelem,

ha mindent elhagyok és elhagy minden:

örök szépségre s ifjúságra élessz

s maradj örökre Te, csak Te velem.

Mentes Mihály: Ó jó vagy, Uram …

(Gratias agimus Tibi propter magnam gloriam Tuam)

Ó jó vagy, Uram: kincses gazdagságod,

Mint telt medence hűs vize, kiárad.

Lelkemre ömlik, füröszt kegyelemben,

Áldott magadban, csoda-életedben.

S hogy irigyek, gonoszok meg ne lássák,

Titokban adod magad-áradását.

S mig sajnálnak, milyen koldus vagyok:

Lelkemen fényes koronád ragyog.

Ó de nem azért áldalak, Uram,

Nem ezért mondok hálát nevednek.

Ha koldus volnék csakugyan

S nem karjaidban játszó gyermek,

Ha nem várna rám más örökség,

(Szeretet, jóság, öröm, élet)

Csak koldushalál árokparton:

Ott is, akkor is dicsérnélek.

S amíg szivemben élet van még

És értelmemben gondolat,

S amig ajkam dadogni tudna,

Én egyre-egyre hálát adnék

Azért, hogy vagy, Uram.

Ó a szemem olyan igen gyenge,

Olyan szegény ragyogó színekben.

S szegény gyarló ember-eszem,

Akármilyen merész,

Hiába minden vakmerés,

El nem juthat a közeledbe,

Bele nem láthat csoda-titkaidba:

Porban kell kúsznia remegve.

És mégis. Ami a messze végtelenség

Titkos fényéből lelkemre sugárzik,

Feledteti, homályba vonja

A teremtés minden csodáit.

S mig nevedet szürcsöli ajkam,

Isten, e titkos csoda-nevet,

Megfényesedik a szemem,

Mert a te neved, Istenem,

Csorgatott méznél édesebb.

Köszönöm, Uram, hogy vagy. Ezt köszönöm.

Ó van-e más lét ilyen csodás,

Ilyen egész, ilyen teljes, ilyen valóság?

Minden más csupa hervadás.

Millió évek múlnak. Sirba szállnak

Gőgös hegyek, viharzó tengerek.

És összeomlik a föld is, melynek

Nyögésétől az ember megremeg.

Népek pusztulnak, tudományok vesznek;

Folytonos halál a történelem.

Nincs más lét, – minden elmulás –

Egy van csak. Te vagy, Istenem.

Köszönöm, Neked, hogy vagy, Uram.

Hogy több vagy, más vagy, mint az ember:

Hogy bele nem lát titkaidba

Senki fia soha földi szemmel.

Hogy gőgös emberi eszünk

A porból, sárból nem ér föl Hozzád,

Hogy a bölcsek, tudósok látócsövének

Meg nem mutatod fölséges Orcád.

Köszönöm azt, hogy roppant Magad

Nem fér bele csöpp ember-eszembe.

Köszönöm minden titkodat,

Amelyet a gőg megtagad,

Amely előtt a hit térdel remegve.

Ó milyen jó, hogy nem vagy ember

És nem vagy ég és föld se vagy

És hogy Neked minden kicsiny, kevés,

Ami számunkra roppant szörnyű nagy.

Nem vagy virág, nem vagy hegyóriás,

Nem vagy haragos zúgó tenger.

Több vagy és más vagy, mint minden,

Ami van, amit megért az ember.

Hálát adok Neked azért, ami a legnagyobb,

Amiről szólni is méltatlan vagyok,

Mit csak térdelő alázattal

Merek dadogó ajkamra venni:

Hogy Tehozzád mérhető senki, semmi

Sem földön, sem az égben nincsen.

Köszönöm, Uram, hogy meg nem érthetünk,

Mert Te vagy az Isten.

Berda József: Csobánka

Mint a völgyből fölzengő

szelíd harangszó, úgy cseng

a neved: Csobánka.

Pilisvörösvár felé menet

pillantottam meg, szegény halandó,

a tündéri völgyet, melyben úgy

fekszel éppen, mint mély bölcsőben

a mosolygó kisded, s egyre ámultam

a szemet-vidító panorámán … Akár

az izzó réz, oly vörös volt, oly

pazarul csillogott a lebukó

nap fényében az Oszoly, a

Kiskevély s háttérben a nyakas Csikóvár! –

Egész napon át csak sziklás és erdős

hegyeid között barangoltam, élvezvén

az éles levegőt, mint az elszánt turista,

tiroli nadrágban, meztelen térddel,

hogy legyen mit pirosra csókolnia

rajtam a duhaj szeleknek.

S ez istennel teli bolyongások közepette

arra gondoltam sajgó fájdalommal:

be boldog volnék, ha itt élhetnék, mint

vidám remete s végül itt halnék meg,

s a domboldali öreg temetőben fejfa

jelezné: milyen derűvel áldott teremtés volt,

míg e tájban fürdött teste és lelke

az alant aluvónak.

Fodor József: Erdők

I.

Újdonatúj ezüst hajtással a fenyők

Mint millió gyertyával águk tetején,

Tömjéneznek és zúgnak. Milyen istentisztelet

Ez! A föld fogadalmi ünnepe

Az Ég színe előtt: hogy bármilyen

Hitvány az ember: a föld hű marad

Magához. Ezért a bús tüntetés.

Fehér lángokkal ahogy fölfelé megyen

A fák menete, mint oltár felé,

A hegynek: – S nem hegy ez! De esküvő

Felindultságban, lázas, hittevő

Homlokkal, Isten felé kinyúlón, maga

A Föld felemelkedik!

II.

Sűrű és rémítő, zöld és zavart

Fényben, hol az erdő polgárai,

Beborítva a dohban, egészségesen

Lélegzenek: zúg és borong a mélység –

S jajongva néha dőlt törzsei zaja

Kidördül, mint a mély mély tengerek

Zsákmányló harcából felszínre szökkent,

Vészt áruló hal. De vén morajuk,

Mint szálló felhők, surramló vizek,

Még mélyítik a természet-egyetem

Csöndjét: melynek egy-örök ütemét

Szövi, ha felleg dördül, föld hasad –

Vagy hő és csöndes nyári délután

Örvénylik: s illattelt árjaiban

Lehulló lomb kéjesen fuldokol,

Gőzös erdőn, hol meg sem moccan a világ

És a csöndben bogár bogárra hal.

Fodor András: Zsoltár

Igen, tudom, az orgonát

szétroncsolta a háború.

Nem nézem meg, mi lett belőle.

Hadd szóljon bennem úgy, ahogy rég:

hullámzó, kettős billentyűsorok,

fogantyuk porcelán gombái mellett

jobbra – balra

ott állunk

Pap Jóska meg én.

Felröptetve a kotta vakírását,

tulharsogva a sípok lihegését,

fujjuk a dallamot előre,

két stiglic-torku kerub.

Hangunk meredeken vetődő szárnya közt

lehunyt pillákkal imbolyog,

száll

Mesterünk feje.

Igen, tudom, a háború!

Elakadt melle fujtatója …

Elmentek mind a számrakók,

a karzat kórusa.

Szemközt,

bársonypalástját bal karjára csapva,

fehér falból nem lép ki többé

a Nagytiszteletű …

De mi csak fujjuk rendületlen,

csikaró szesz gőzében állva,

szövetkezeti irodában,

kopár bútorok ijedt zavarában, –

volt urasági udvar

homokjában tipródó lábak,

csuromviz ingek,

goromba vállak,

egy-nyári táncok

csörgése fölött.

Fujjuk, hogy amit akkor

két harsány hang zenéje

egymást röpítő szárnyon irt

az égre,

lantban, hegedűben,

cimbalmi zengésben

Magasztaltassék!

József Attila: Csöndes estéli zsoltár

Ó, Uram, nem bírom rímbe kovácsolni dicsőségedet.

Egyszerű ajakkal mondom zsoltáromat.

De ha nem akarod, ne hallgasd meg szavam.

Tudom, hogy zöldel a fű, de nem értem,

minek zöldel, meg kinek zöldel.

Érzem, hogy szeretek, de nem tudom, kinek a száját

fogja megégetni a szám.

Hallom, hogy fú a szél, de nem tudom, minek fú, mikor

én szomorú vagyok.

De ne figyelmezz szavamra, ha nem tetszik Neked.

Csak egyszerűen, primitíven szeretném most Neked

elmondani, hogy én is vagyok

és itt vagyok és csodállak, de nem értelek.

Mert Neked nincs szükséged a mi csudálásunkra,

meg zsoltárolásunkra.

Mert sértik füledet talán a zajos és örökös könyörgések.

Mert mást se tudunk, könyörögni, meg alázkodni,

meg kérni.

Egyszerű rabszolgád vagyok, akit odaajándékozhatsz

a Pokolnak is.

Határtalan a birodalmad és hatalmas vagy meg erős,

meg örök.

Ó, Uram, ajándékozz meg csekélyke magammal engem.

De ha nem akarod, ne hallgasd meg szavam.

Babits Mihály: Zsoltár gyermekhangra

Az Úristen őriz engem

mert az ő zászlóját zengem,

Ő az Áldás, Ő a Béke

nem a harcok istensége.

Ő nem az a véres Isten:

az a véres Isten nincsen.

Kard ha csörren, vér ha csobban,

csak az ember vétkes abban.

Az Úristen örök áldás,

csira, élet és virágzás.

Nagy, süket és szent nyugalma

háborúnkat meg se hallja.

Csöndes ő míg mi viharzunk

békéjét nem bántja harcunk:

Az Úristen őriz engem,

mert az Ő országát zengem.

Az Ő országát, a Békét,

harcainkra süketségét.

Néha átokkal panaszlom

de Ő így szól: »Nem haragszom!«

Néha rángatom, cibálom: –

tudja hogy csak őt kivánom.

Az is kedvesebb számára,

mint a közömbös imája.

Az Úristen őriz engem

mert az Ő zászlóját zengem.

Hogy daloljak más éneket,

mint amit Ő ajkamra tett?

Tőle, Hozzá minden átkom:

hang vagyok az Ő szájában.

Lázas hang talán magában:

kell a szent Harmóniában.

S kell, hogy az Úr áldja, védje

aki azt énekli: Béke.

Babits Mihály: Zsoltár férfihangra

Consolatio mystica

Tudod hogy érted történnek mindenek – mit busulsz?

A csillagok örök forgása néked forog

és hozzád szól, rád tartozik, érted van minden dolog

a te bűnös lelkedért.

Ó hidd el nékem, benned a Cél és nálad a Kulcs

Madárka tolla se hull ki, – ég se zeng, – föld se remeg,

hogy az Isten rád ne gondolna. Az Istent sem értheti meg,

aki téged meg nem ért.

Mert kedvedért alkotott mennyet és földet és tengereket,

hogy benned teljesedjenek; – s korok történetét

szerezte meséskönyvedül, – s napba mártotta ecsetét,

hogy kifesse lelkedet.

Kinek színezte a hajnalt, az alkonyt, az emberek arcát? Mind teneked!

És kinek kevert sorsokat és örömet és bánatot,

hogy gazdag legyen a lelked? És kinek adott

annyi bús szerelmeket,

szerelmek bűnét és gyászát? s hogy bűn és gyász egysúlyu legyen,

eleve elosztott számodra szépen derüt és borút,

sorsot és véletlent, világ nyomorát, ínséget, háborút,

mindent a lelkedre mért

öltöny gyanánt: úgy van! eónok zúgtak, tengerek száradtak, hogy a lelked: legyen

császárok vétkeztek, seregek törtek, hogy megkapd azt a bút,

amit meg kellett kapnod, és világok vihara fútt

a te bűnös lelkedért!

Mert ne gondold hogy annyi vagy, amennyi látszol magadnak,

mert mint látásodból kinőtt szemed és homlokod, úgy nagyobb

részed énedből, s nem ismered föl sorsod és csillagod

tükörében magadat,

és nem sejted hogy véletleneid belőled fakadnak,

és nem tudod hogy messze Napokban tennen erőd

ráng és a planéták félrehajlítják pályád előtt

az adamant rudakat.

Tompa László: Leszámolás elveszett napokkal

Oh, mennyi vágyam volt, mely arra várt,

Hogy beváltódjék egy-egy szép csodára,

Míg én tétován – kivált egyre várva –   –

Gurulni hagytam napjaim sorát.

El is gurultak, szélhajtotta labdák,

Oda, ahol egy nagy világszemétdomb

Minden romlandót elnyel, szerteszét bont,

Hogy soha vissza ne kapja alakját.

Most velük vesz sok megzavart, merész

Embermegváltó tervem, álmom, eszmém –   –

Mégsem jajongok annyi enyém vesztén.

Sőt érzem: jó volt bennük hinnem, és

Ők bomlásukban is békésen áldják

A teremtés nagy, szüntelen csodáját –   –

Károlyi Amy: Hit

Bizonyosabb nekem a repülő koffer

mint a fizika tételei

valóságosabb Mária mennybemenetele

mint a nők egyenjogúsága

az én hitem ott végződik

ahol a brosúrák elkezdődnek

az én hitem ott kezdődik

ahol Lázár felkel és jár

Csorba Győző: A prédikátor könyve

Salamon hát minden hiúság?

Ez ám a nagy dolog: ilyen

szemmel nézni virágra égre

feleségedre lányaidra

nők mellére hazára versre

és hinni bennük hinni mégis

és a napok mézét kiszívni

és úgy hogy ne csak mint az állat

hanem érezni a csodákat

a nagyszerűség levegőjét

és mindig hogy minden hiúság –

Bede Anna: Csak a földön vannak csodák

Még hiszek abban ami nincs.

Még hiszek abban ami jó.

Hogy betéved és elvarázsol

váratlan a nem-várható.

Az üstököst műszerek mérik

a mérhetetlen téren át.

Az eget képletekbe fogták.

Csak a földön vannak csodák.

Ki faragta a tornyos oltárt,

e rothadáson – diadalt?

Milyen nyelvet beszélt? Mit érzett?

Kit ölelt? Mit hitt? Mit akart?

Már pora sincs, de él az álma:

gótikus templom-ív ragyog,

s engem visznek új áhitatba

a mozdulatlan angyalok.

Csoóri Sándor: Rejtsétek el a csodát

Olyan meztelen minden s olyan kiszámított.

Rejtsétek el a csodát, hogy megszeressem!

Mint háromszög-fejű sáskák, idegesen

fölzabálják a világot a magyarázatok.

Nem kapok szívdobogást már semmitől sem.

Úgy nézem meg az égbontó csodákat,

mint zsákruhás nőt, labdázó elefántot,

türelmetlenül, dúltan, ideiglenesen

s egy őrültet keresek magamban folyton,

gépeknek,

földrészeknek beszélő szentferencet:

gyógyíthatatlan szájú rajongót, ki szenved,

ha nincs veszélyes titka s kivédhetetlen álma,

mert így reménye sincs – zuhog csak rá a nap,

mint lenyűgözött fűre, ijesztő kőpofákra.

Jékely Zoltán: Csillagnézés

Bizony, fiam emlékszem még a korra,

így néztem én is, mint te, csillagot!

Meredtem égő mennyei bokorra,

s éreztem ezt a furcsa illatot.

Toronyban, dombon titkok fojtogattak,

Nyaklottan, míg lélegzetem elállt.

De bámulásim egyszer elmaradtak –

Talán mikor lelkednek adtam át.

Itt az időd, most bámulj és csodálkozz!

Semmise dőlt el és nem végleges.

Ésszel-szívvel törj messzebb a csodákhoz,

Égen-földön ős titkot fejtegess!

Csukás István: Mikor a költők

Mikor a költők bülbül – (lásd: csalogány-)

hangon énekeltek, rizst aratott anyám,

térdig a vízben állva. Mért mond imát

mégis, nyomkodva térdében a reumát?

E költők helyett lehajtom a fejem.

„Köszönöm, hogy megtartottál minket, Istenem!”

Nagy Gáspár: Te Deum

Te Deum laudamus …

e csöppnyi falvak népe

csöppnyi templomokban

haranglábakban

idegyűlvén letérdel

Téged Uram dicsérünk …

– szorítás nélkül ne roppanjunk a csendbe –

– mostohább kő már ne hulljon szájra szemre –

– házainkat így tartsd meg kifosztott síri rendben –

– hajunk lengjen csak tovább kötözzék fenyvesekre –

e csöppnyi falvak népe

csöppnyi templomokban

haranglábakban föláll

hazaindul

s visszhangozzák a léptek:

Ne hagyj soha szégyent érnem!

Ne hagyj soha szégyent érnem!

Nagy Méda: Még a porba rótt lépés is …

Miként a dolgok létezésükkel dicsérnek

én csöndes életemmel és szavaimmal.

Bár tudom: a fű halovány zöldje,

a jegenye kinyúlt dereka,

a lepke könnyed tánca, a tulipán égő vöröse

és a liliom holt fehére,

több dicséret neked, mert formájában tökéletes.

Kezed hibátlan alkotását dicséri a bogár is

vagy a zajtalanul tovacsúszó kígyó,

a felhő elsodort hóköpenye,

a szellő mozgása, a hegy hallgatása,

a gyereknevetés, a falra kúszott fény,

még a porba rótt lépés is, melyet

az omló anyag betemet,

tökéletesebben dicsér, tudom, mint merev szavaim.

Mégis, ne vesd el őket, inkább a tenyeredre vedd,

melengesd, mint fészek a hazatérő madarat,

mert egyre fejlődve, nőve, általad és benned

akar tökéletesebb lenni, Isten.

Garai Gábor: „Én lelkem mire csüggedsz el”

„Mert úgy megtartasz nappal,

Hogy éjjel vígsággal

Dícséreteket éneklek

Néked, erős őrízőmnek.”

(Szenci Molnár Albert: XLII. zsoltár)

A jereváni kézirat-múzeumban

Ezerötszáz éves kódexek után

Majd sorban mindegyre fiatalabb

De kézírásos festett-iniciálés

Papír-vékony elnyűhetetlen

Kecskebőrre rajzolt ó kötetek mögött

végre nyomtatott könyv következik

Tótfalusi Kis Miklós munkája persze

Gömbölydeden szimmetrikus örmény

Betükkel Megrendelésre készítette

Nyilvánvalóan 1680–90

Táján Vallásos könyv az biztos

Fogalmam sincs róla miről szól

De idézhetné név szerint akár

Molnár Albertet hiszen mióta

Az eszét tudta tudhatta kivülről

„Taníts meg azért minket kegyelmesen,

Hogy rövid voltát életünknek értsük” –

Vagy bizakodva mert hiszen elkellett

A bizakodás mindenkor e tájon

„Mindegy hetven esztendei idő,

Hogyha több, tehát nyolcvan esztendő” –

Vagy még reménykedőbben

Mert sejthette hogy itt a Kaukázus

Ege alatt százhúsz évig is elélnek

Emberek S bár nem Péter nevelte

Egyházukat föl csupán Tadeus

De hát igazán nem ez volt a lényeg

Ivadékaikat föltáplálni erőben

Férfi dolguk volt s asszony-dolguk is

Akárcsak Transsylvániában

Idézhette volna s talán idézte is

„Mégis úgy megtartasz nappal,

Hogy éjjel vígsággal

Dícséretet éneklek

Néked” –

Sík Sándor: Te Deum

Téged Isten dicsérlek

és hálát adok mindenért.

Hogy megvolt mindig a mindennapim

és nem gyűjtöttem másnapra valót,

hála legyen.

Hogy mindig jutott két garasom adni,

és magamnak nem kellett kéregetnem,

hála legyen.

Hogy értenem adatott másokat,

és nem kellett sírnom, hogy megértsenek,

hála legyen.

Hogy a sírókkal sírni jól esett,

és nem nevettem minden nevetővel,

hála legyen.

Hogy megmutattál mindent, ami szép,

és megmutattál mindent, ami rút,

hála legyen.

Hogy boldoggá tett minden, ami szép,

és ami rút, nem tett boldogtalanná,

hála legyen.

Hogy sohasem féltem a szeretettől

és szerethettem, akik nem szerettek,

hála legyen.

Hogy akik szerettek, szépen szerettek,

és hogy nem kellett nem szépen szeretnem,

hála legyen.

Hogy amim nem volt, nem kívántam,

és sohasem volt elég, aki voltam,

hála legyen.

Hogy ember lehettem akkor is,

mikor az emberek nem akartak emberek lenni,

hála legyen.

Hogy megtarthattam a hitet,

és megfuthattam a kicsik futását,

és futva futhatok az Érkező elé,

s tán nem kell a városba mennem

a lámpásomba olajért,

hála legyen!

Hogy tegnap azt mondhattam: úgy legyen!

és ma is kiálthatom: úgy legyen!

és holnap és holnapután és azután is

akarom énekelni: úgy legyen! –

hála legyen, Uram!

hála legyen!

Füst Milán: Zsoltár

Zenét és nyugalmat, lágy arcú gyermekeket,

Munkát, amely boldogít s nőt, aki szeret,

Megadod majd, megadod máskor …

Most megtörtén s hajadonfővel állok Eléd

S ahogy teremtettél, búskomor tekintetemmel, –

Gondjaim terhén merengek, – barna hajam eső veri

S feléd tárom ki két karom …

S kiáltanék a mélységből, hogy halld szavam …

De megismersz-e még?

Vagy elfeledtél, nem szeretsz s már jó kezed

Elnehezült szivemre többé nem teszed?

S már lázas felhőid közt sincs lakásod

S hiába várom onnan késő jeladásod? …

Ki teremtettél s megátkoztál,

Ki megcsókoltál és eltaszitottál,

Uram, én nem tudok már szólani Hozzád!

Néma lettem én s a szívem nem talál.

De majd! az idők végével talán, ha dolgom itt letelt

S ha szólítasz s megkérdezed majd tőlem: „miért fiam s hogyan?”

S e hangra, mint a gyermek, felfigyel az alélt fájdalom s e szózatod

Majd húnyt szememből ismét előcsalja régi könnyeim,

Hogy ami néma már, – hová tünt, nem tudom, de érzem, él, –

Az esengés Uram … mivoltod nagy fényétől új életre kél:

Oh akkor felmutatom majd előtted tört szivem …

… Mi más valék, mint esengés? Hisz abból gyúrt kezed

És nem szerettem senkit s voltam átkozott, akit az emberszív kivet…

Taníts meg rá, hogy újra áldjalak

S feledjem el, hogy nem találtalak …

Oh add, hogy elfeledjem ezt az életet!

Major Zala Lajos: A megigazulás imája

Kurta élet magossága

magános öröm kurtasága

üres napok rút magánya

lélekcsendnek szép magánya

nyiss kaput szívem?

csukj ajtót szívem?

vetkőztess le szomorúság ruhájából

öltöztess fel boldogok ruhájába

ó ti Titkok

mit kisérgettek engem?

fejem a Keresés

szivem a Vállalás

lelkem az Elérés

reményem Tudomány

hitem meg Bennetek

kivül pillantsak?

belül maradjak?

nyitott-fényű nap

zárak nélkül

zárulj körém

ó irgalom

ha időm lenne e szavakat

mindennap elmondani

nap nap után megigazulnék   ámen

Határ Győző: Minden-reggeli áldás

Isten ha vagy irgalmazton-irgalmazz

az Irgalmatlannak ki-hol-ha van

le-rárohanva torpanj meg előtte –

szörnyet ne haljon a Boldogtalan

legyen zsibbadt maradton-maradása

amerre festett képed elhalad

úgy legyen annál béna megállása

hogy lássa te sújtó irgalmadat

terjeszd ki jóságodat a Rontóra

áraszd ki mennyed súlyos melegét

hamu-hintőbe rongya-szaggatóba

ne fogadd el: legyen ingyen elég

ne ahogy szeretné – lakolton-lakolva –

semmizd ki poklából: ne lelne mást

kötényed előtt is csak a jóelőre

odalökött teljes feloldozást

nyelve-görcse-imája-füstje felfele

szálljon úgy amint nem illeti meg

belekiált: puszta visszakiáltson

add magad mint még soha senkinek

add nagy tisztességed a Sivalkodónak

verd ki kezéből a mérget a kést

talpán velőkig érezten-érezzen

pajzsodon feltartó gondviselést

Bartalis János: Mondd el …

Minden nap,

minden órában,

minden évszakban –

mondd el.

Mondd el

a növő vetésben,

amely lobog.

Mondd el

a virágzó fában,

amely felett

nászindulóját zengi

egy méhe-család.

Mondd el

a kicsi forrásban,

amely a tengerek felé siet.

Mondd el

a szélben, az esőben, a viharban,

amely fákat dönt

és hegyeket omlaszt.

Mondd el

a napsugárban,

amely rozsot és búzát érlel

és kenyeret ád az emberek

asztalára.

Mondd el a pacsirta dalában,

amely végig kísér

az úton.

Mondd el

a hajnal fényében,

amely felcsap,

mint tűzcsóva

a hegyek csipkéjén.

Mondd el

a reggelben,

mondd el

az estében,

mondd el

az éjszakában,

levelek álmában,

mondd el

a csillagok milliárdjai közt,

mondd el

a vizek zúgásában.

Mondd el

szíved verésében,

szavad ritmusában.

Mondd el

a győzelemben,

mondd el

a letörésben,

mondd el

a le nem törő

emberi erőben,

a kicsi fűszálban,

a hó alatt alvó csírában –

Mindenben mondd el.

A kasza húzásában,

a gépek kattogásában,

a sarló nyisszenésében,

a gyárak dudájában –

mondd el.

A gyalu harsogásában,

a kalapács csengésében,

a toll botladozásában

– napi munkádban –

mindenben mondd el.

Mondd el,

ami oly egyszerű,

oly magától értetődő,

oly természetes,

mint a virág,

mint a kőszikla,

mint a fa,

mint a madárhang,

mint az emberi beszéd

és mégis,

mégis oly nehezen

kimondható.

Mondd el,

Te ember! Emberek embere:

a világ szépségét,

az élet örömét,

amelyre annyiszor borul a bánat.

Mondd el,

mondd el már egyszer –

az örök kimondhatatlant.

Áprily Lajos: Útravaló

A lélek,

mikor búcsúzva bontja szárnyait,

visz magával a földről valamit.

Eszmét, melyet világra ő hozott,

virágot, melyet ő virágoztatott.

Én Istenem, én mit vigyek neked?

Nem vihetek én mást, csak verseket.

Kiválasztok pár útamra valót,

a többinél tisztábban dalolót.

S ahol ösvénnyel vár az égi rét,

zenét hallok majd, felséges zenét.

Barátom, aki már előre ment,

azt a zenét rég hallja odafent.

S ahogy azt a muzsikát hallgatom,

azt a keveset rendre hullatom.

Az a zene csak vallatja velem:

Süket sor… nem merem … ezt sem merem.

S amikor, Uram, hozzád érkezem,

könnyű kezem miatt szégyenkezem.

A választottakból csak egy maradt,

az, melyben elfogtam egy sugarad.

Az, amelyikben elmondtam neked,

hogyan szerettem drága földedet.

S szólok: Csak ennyit hoztam. Ó, Uram,

ne ítéld meg nagyon szigorúan.

Rónay György: Ajánlás

Nellinek

Most,

halálom napjaiban

mégegyszer összegyüjtöm,

amit a földön kaptam,

barátságot, szerelmet,

hűséget, örömet,

szeretetet, ragaszkodást,

szépséget, tisztaságot,

jóságot, önfeláldozást –

és egy utolsó lendülettel

fölmutatom az égnek –   –

Egyetlen vagyonom –

Fogadjátok szívesen, Mennylakók.

Pilinszky János: Minden lélekzetvétel

Minden lélekzetvétel megsebez,

és leterít valahány szívverés.

Különös, hogy a tenger halhatatlan,

holott minden hulláma végitélet.

Hogyan is igazítja sorsát,

az öröklétet, Isten, a teremtés

mindörökre veszendő mezejében?

Mint a füvek lemondó élete,

mint a halandók egy-egy szívütése,

olyan lehet végülis a dicsőség,

Isten nyugalmas boldogsága.

Betűrendes név- és címjegyzék

Adamis Anna

Arra születtem 53

Ady Endre

A nagy Hitető 304

A pócsi Mária 331

A szép Husvét 398

Az Isten-kereső lárma 79

Az Úr érkezése 123

Egy kevésnyi jóságért 191

Ember az embertelenségben 169

Hiszek hitetlenül Istenben 87

Imádság háború után 83

Jóság síró vágya 159

Karácsony 379

Kis, karácsonyi ének 383

Krisztus-kereszt az erdőn 277

Krónikás ének 1918-ból 167

Őrizem a szemed 219

Szelíd, esti imádság 405

Ágh István

Mezei krisztus 281

Ágoston Julián

Főhajtás 415

Tavaszi könyörgés 336

Áprily Lajos

A csavargó a halálra gondol 412

Így kellett volna 421

Imádkozom: legyek vidám 246

Karácsony-est 253

Kérés az öregséghez 403

Lassú szárnyon 122

Menedék 466

Útravaló 497

Vándor 101

Babits Mihály

Ádáz kutyám 37

Az elbocsátott vad 79

Balázsolás 255

Cigány a siralomházban 137

Csillag után 381

Esti kérdés 27

Eucharistia 312

Húsvét előtt 176

Isten gyertyája 462

Jónás imája 135

Karácsonyi ének 382

Lelkem kiszikkadt mezején 220

Miatyánk 416

Ne ily halált, ne ily harcot! 165

Ősz és tavasz között 413

Psychoanalysis christiana 151

Vers a csirkeház mellől 171

Zsoltár férfihangra 486

Zsoltár gyermekhangra 485

Balázs Béla

Zsoltár és utóhang 115

Bálint György

Karácsony előtti vers 383

Bárdosi Németh János

Apám 201

Eszén és akaratán 214

Kepék 48

Olajfák hegyén 285

Síphang 136

Szorongó múzsa 230

Újévre, 1943 173

Bari Károly

Karácsony 385

Bartalis János

A mezők áldása 66

Ez olyan idő 170

Mondd el … 494

Bede Anna

A pusztában 93

Csak a földön vannak csodák 488

Békés Gellért

Panasz 115

Supernova 460

Bella István

Az ég falára 57

Estkáva 450

Beney Zsuzsa

Nagypéntek 285

Se nap… 273

Sírfelirat 34

Benjámin László

Emléknél többek 156

Két évtized 224

Krisztus a piacon 282

Berda József

Ápolónő 238

Csobánka 482

Diákmisén 199

Elmélkedés 142

Irgalmas szegénység 253

Meditáció 104

Szent Sebestyén százados 350

Testvér! Imigyen szólok hozzád: 98

Ujjongás 269

Utószó egy műtéthez 256

Vallomás 164

Vespera Esztergomban 367

Berde Mária

Irgalom 257

Bisztray Ádám

Harang 268

Bittei Lajos

A tűzmadár 59

Bódás János

A karácsonyi Jézushoz 396

Füst és fény 459

Bodosi György

Légy önmagad 56

Lejárt a világ 171

Origo 445

Bóka László

Intés 179

Csanád Béla

Ecce homo 189

Misztérium 57

Pieta 323

Zsoltár 136

Csanádi Imre

Dániel 349

Egy hajdani templomra 355

Kikeleti kanta 276

László király 354

Mária és Erzsébet 325

Quo vadis? 370

Csoóri Sándor

Emberek, ágak 208

Hajnali elbeszélés 263

Hogy ne legyen sötét 230

Paraszt ikon 348

Rejtsétek el a csodát 488

Tükör-csapda 229

Ünnepek után 368

Verssel vigasztal valaki 410

Csorba Győző

A prédikátor könyve 488

Alkonyodó 404

Élve már 239

Jó lenne lassan 208

Kis himnusz 423

Csuka Zoltán

Balzsam 454

Könyörgés bölcs halálért 425

Csukás István

Mikor a költők 489

Rekviem g-mollban 437

Dékány Endre

Az élet peremén 425

Devecseri Gábor

A mulandóság cáfolatául 266

Akárhogy is 26

Egry 50

Hazamegyek I. 106

Imátlan ima 268

Nem úgy van ám! 454

Dsida Jenő

Az utcaseprő 35

Az utolsó Miatyánk 415

Hálóing nélkül … 122

Húsvéti ének az üres sziklasír mellett 434

Krisztus 281

Nagycsütörtök 396

Sírvers 272

Tekintet nélkül 75

Templomablak 51

Erdélyi József

Szeretet 106

Falu Tamás

Esti ima 271

Halottak napja 400

Holnap 248

Karácsonyeste 385

Karácsonyi ének 390

Tengernek születtem 53

Út vége 106

Farkas Árpád

Sectio Caesarea 153

Fáy Ferenc

Kánikula 447

Keresztút 295

Napraforgó 33

Rabság 86

Fazekas Lajos

Énekkel szeretlek 469

Fodor András

Antifóna 155

Apostol 139

Kegyelem 184

Pünkösd 400

San Miniato al Monte 361

Utazom éjjel 226

Világ vége 176

Zsoltár 483

Fodor József

Erdők 483

Mérlegen 159

Mind tisztábban … 185

Próféta 64

Várni és hinni 85

Füst Milán

Az igaz bíróhoz! 446

Kántorböjt 264

Magyar könyörgés 268

Öregség 407

Zsoltár 492

Galambosi László

Kívánság 447

Templom 358

Garai Gábor

„Én lelkem mire csüggedsz el” 490

Artisták 235

Betlehemi pásztor fohásza a vajúdó Máriához 326

Példázat a szeretetről 243

Gát István

Maradj velem 479

Gergely Ágnes

Fohász lámpaoltás előtt 450

Magdolna 161

Gömöri György

A végső dolgok 134

Goór Imre

Szeretünk és marakodunk 209

Görgey Gábor

Egy vacsora anatómiája 314

Epiphania 311

Falusi karácsony 389

Imhol vagyok 61

Még ma 436

Tamás 343

Gulyás Pál

Az evangélium elé 275

Búcsú az élettől 63

Ez itt a tér 452

Györe Imre

Fohász 105

Gyurkovics Tibor

Karácsony 392

Próba 274

Habán Mihály

Átlényegülés 88

Hajnal Anna

Bennem lakó … 157

Kegyelem 182

Ki vagyok én? … 231

Hajnal Gábor

Egycsapásra 444

Téli temetés 429

Harsányi Lajos

Fegyverletétel 419

Húsvéthajnali varázs 311

Nem kötök békét 188

Szent Miklós 352

Határ Győző

Az Ő szent tenyerében 37

Hűség 62

Jóisten 49

Minden-reggeli áldás 494

Hervay Gizella

Itt 34

Leltár 53

Levél helyett 214

Pieta 329

Hidas Antal

Emberek… 206

Örökké egyszemélyű 283

Horváth Elemér

Ahol Trakt aludt 27

Benedek 352

Ezen a sötét … 413

Halandó 60

Korai utazás 445

Hunyady István

Lázár védőbeszéde 343

Illyés Gyula

A gyerekekre 200

A reformáció genfi emlékműve előtt 363

A tihanyi Templom-hegyen 216

Csontvázam keresztjén 421

Doleo, ergo sum 252

Esti dal 89

Fiatalok, ti… 199

Hódolat a szigeti Zrínyinek 167

Isten vén malmai 408

Küzködöm… 40

Magamban 84

Sebesültek 237

Szívem 88

Jankovich Ferenc

A messzi fények 454

Szomjam 411

Jánosy István

Hódolat ifjúkorom költőmesterének 95

Jékely Zoltán

A csend jajszava 180

A hetedik nap 369

A Missa pro pauperibus hallgatása közben 76

Aki Szent György napján született 181

Angyalfia 275

Csillagnézés 489

Emléksorok a milánói dóm falára 362

Gyászvers egy messzi légikatasztrófa hírére 428

Imádság 97

Pogány imaszándék 361

Utolsó imádság 420

Zsoltár özönvíz után 168

József Attila

A kutya 80

Betlehemi királyok 387

Bukj föl az árból 190

Csöndes estéli zsoltár 484

Elégia 67

Flóra 217

Isten 99, 467

Istenem 123

Levegőt! 54

Ne légy szeles … 63

Nem emel föl 190

Juhász Ferenc

A sejtelem harangjai 111

Akinek szívére fújt az Isten 40

Babonák napja, csütörtök: amikor a legnehezebb 258

Egy titkos csillag faggatása árva hajnalomban, amikor sírtam 107

Templom Bulgáriában 358

Juhász Gyula

A tápai krisztus 277

Anna örök 215

Az utolsó vacsora 313

Béke 25

Betlehemes ének 381

Imádság a gyűlölködőkért 242

Karácsonyi ének 381

Szimpozion 404

Utolsó imádság 392

Kacsó Sándor

Advent a lágerben 373

Imádság 213

Kalász Márton

A házba vissza 195

Arcom vagy 451

Kéregminták 143

Mindenütt még ily falba ütközöm 31

Világ báránya 284

Zsoltártöredékek 251

Káldi János

Hogyan fejthetné meg 30

Rába-parti elégia 71

Kálnoky László

Sorsvonal 180

Kányádi Sándor

Egy zarándok naplójából 104

Egyszer majd szép lesz minden 258

Folytonosság 356

Isten sírján 83

Rövid könyörgés kettétört hajón 146

Végül 145

Karinthy Frigyes

Az Ige így született 393

Előszó 130

Méné, tekel … 163

Karinthy Gábor

Végítélet 427

Károlyi Amy

Anti-mennyország 248

Hit 487

Szárnyas oltár 358

Kassák Lajos

A forrásnál 92

A magam kenyerén 250

Boldogság ára 212

Esti meditáció 449

Fohász a csillagokhoz 118

Innen és túl a siratófalon 264

Kegyetlen szépség 274

Keserű ital 102

Mária így szól a gonosz férfiakért 337

Ó élet 67

Úrnapja 398

Képes Géza

A téli fasor királyvárása 275

Ámen 157

Elég 231

Előszó 26

Igen de 210

Kápolna az Adria partján 363

Te vagy 228

Keresztes Ágnes

Magdolna ül a kútnál 346

Keresztury Dezső

Beszélgetés 138

Esti imádság 197

Karácsony, újesztendő 393

Kotlós templomok 368

Sokszor 478

Tanács 209

Változatok az Ember Fiáról 301

Várakozva 355

Vénen is! 407

Király László

A madarak repülése 464

Kocsis László

Dunántúli nyugalmas beszéd 135

Isten fényrendet kaszál 447

Kondor Béla

Két fohász 121

Kormos István

Leltár 133

Mozsár 93

Kosztolányi Dezső

A vad kovács 419

Februári óda 220

Hajnali részegség 474

Halotti beszéd 77

Szeptemberi áhitat 442

Kovács Gábor

Majd fúj a szél 32

Kovács István

Feltámadás 309

Kunszery Gyula

Húsvéti fák 310

Pünkösd 399

Lakatos István

Karácsony 394

Lászlóffy Aladár

Férfiak 179

Lator László

Irgalom 101

Váratlan kegyelem 479

Lesznai Anna

Miatyánk 471

Szavaim anyja 60

Major Zala Lajos

A megigazulás imája 493

Ima ablaknyitáskor 335

Megmaradási ima 90

Makay Ida

Hitetlen ima 458

Mécs László

A tékozló fiú hazatér 196

Meteor 460

Pán nem öregszik 140

Rózsafabot 401

Mentes Mihály

Ó jó vagy, Uram … 480

Mezei András

Fogadalom 31

Második fohász 254

Ott 106

Példa 312

Ráhallás 132

Teljes 152

Nadányi Zoltán

Bocsáss meg 270

Nádass József

Pokol és menny közt 139

Nagy Gáspár

Hótalan a hegyek inge 385

Te Deum 489

Nagy László

A karácsonyfás ember 386

Himnusz minden időben 232

Tájkép magammal 65

Tűz 450

Nagy Méda

Még a porba rótt lépés is … 490

Nagy Zoltán

A bölcsesség dala 423

Ha visszanézek 418

Sírkőre 145

Nemes Nagy Ágnes

A csak-jó 430

A tárgy fölött 440

Hasonlat 248

Kiáltva 118

Széndioxid 184

Oravecz Imre

Eototo és aholi az embertestről 55

Orbán Ottó

A kocsis a bakon dünnyögi 95

Auld Lang Syne 39

Félúton 47

Hit 112

Utóirat a szenvedéshez 411

Pákolitz István

Gyökér 203

Magdolna 346

Péter 339

Pálos Rozita

Éjféli könyörgés 120

Papp Lajos

Nyughelykeresők 374

Útkereszten 127

Parancs János

A hétköznapi ember 189

A látogatóhoz 467

A szegénységről 238

Apokaliptikus délután 248

Mégis 35

Petröczi Éva

Patrona Hungariae 329

Pilinszky János

Ahogyan csak 273

Apokrif 125

Az ember itt 467

Bár színem fekete 440

Címerem 247

Egy életen keresztül 198

Egyenes labirintus 441

Elég 36

Fokról-fokra 401

Harmadnapon 431

Hommage à Isaac Newton 157

Intelem 143

Kérdés 102

Majd elnézem 78

Metronóm 39

Mielőtt 441

Milyen felemás 47

Minden lélekzetvétel 498

Négysoros 286

Panasz 117

Találkozások 25

Puszta Sándor

Agonia humana 195

Bennünk fénylő csillag 395

Donum 185

Fohász 159

Fölajánlás 477

Tékozló fiú 196

Triptichon 286

Verőfény naplementi 448

Rab Zsuzsa

Csavargóének 240

Miatyánk 470

Vaspántok 211

Rába György

Hol volt 451

Torzó 186

Viaskodás 96

Világjárás 187

Radnóti Miklós

Erőltetett menet 437

Gyökér 182

Hetedik ecloga 226

Járkálj csak, halálraítélt 142

Két karodban 236

Lapszéli jegyzet Lukácshoz 395

Levél a hitveshez 227

Nem tudhatom … 251

Nyolcadik ecloga 174

Sem emlék, sem varázslat 271

Talán… 428

Rákos Sándor

Áldozati tábla 57

Kenyér 238

Libera nos a malo! 180

Rezignált mondóka 157

Továbbélés 257

Üzenet 26

Ratkó József

Anyámat elrágta … 137

Apám 162

Ember, fa 112

Ősz 270

Reményik Sándor

Istenarc 161

József, az ács, Istennel beszél 327

Ne ítélj 198

Zöld csillagok 463

Rezek Román

Egyszerű szonett Szűz Máriához 335

Rónay György

A hét első napján, amikor még sötét volt 305

A megfáradt Odysseus 425

A tenger, a szél, a hajó 69

Ajánlás 498

Annunciáció 324

Betlehem 374

Feketerigó 246

Ingemiscit et parturit 427

Jelenlét 25

Katedrális 357

Kettős arckép 236

Kút 254

Lábadozás 236

Mária éneke 323

Öregkor 404

Szerápion-legendák 41

Verebek 203

Rózsa Endre

Kéretlen zsoltár 88

Sárközi György

A halott katona 437

A szeretet himnusza 243

Az ismeretlen világ 40

Égi utazás 70

Ész és szív 30

Homlokomon fehér csillag 245

Jaj annak, aki egyedül marad 206

Mindhalálig 130

Parancs 133

Szépségek s fájdalmak anyasága 98

Váltott lélekkel 187

Sík Sándor

A fák, a szelíd óriások 183

A keresztúton 292

A néma Miatyánk 417

Hetven felé 402

Ments meg Uram! 187

Mint a Mátra 466

Mosolygó gyermek 205

Őszi fecske 405

Te Deum 491

XI. Stáció 294

Simándi Ágnes

Még akkor is 109

Visszatérni 195

Simon István

Gyerekkori karácsonyeste 390

Gyönyörű terhem 110

Húsvéti körmenet 397

Simon Lajos

Istenem 191

Sinka István

A fénynek átragyogni … 446

Bűnre vágyó angyal 193

Isten 186

Végy karjaidra, idő 422

Somlyó Zoltán

A szűk könyök uccán … 192

Ima az emberért 267

Papok 140

Stetka Éva

Ha… 334

Mert váltságunkhoz … 422

Szabó Lőrinc

A bazilikában zúg a harang 90

A szelíd tanítvány 81

Álarc mögül 58

Fény 458

Ima 265

Különbéke 200

Materializmus 28

Megint vas-korban 59

Misztikus hódolat 32

Párbeszéd 165

Sokat tud az én kezem 201

Szédület 82

Ünnep 473

Valami örök 31

Szabó Magda

Karácsony 389

Valóban 34

Szécsi Margit

Engesztelő 430

Fehér galambot 74

Ima az imáért 114

Szép jelen, szép csillag 97

Szertartás délen 455

Szedő Dénes

Hartyáni feszület 278

Székely László

Az én imám 114

Székely Magda

A fény 449

A hely 103

Ítélet 438

Súlytalanság 186

Zsoltár 193

Szemlér Ferenc

Könyörgés szelídségért 132

Szentgyörgyi Albert

Psalmus humanus 146

Szentmihályi Szabó Péter

Szerelmes vagyok 75

Szép Ernő

Jézus Krisztus 320

Szilágyi Domokos

Határok 426

Ragyogj 445

Szirmai Endre

Karácsony 387

Öröm 269

Takáts Gyula

A látványon túl 423

A régi pálya 36

A sümegi csodatevő Máriához 330

Élővé zöldülő 74

Értelmét szólva 357

Kimondani 50

Körmén vacog 411

Megnyitni azt is 29

Ott vagy 26

Ünnepek táján 119

Tamás Menyhért

Elölről kezdtem 185

Ma is 187

Mondd 247

Tandori Dezső

1976715/0-A kör össze akar zárulni, bárhogy 81

A damaszkuszi út 94

Toldalagi Pál

A legjobbnak találom 239

Eretnekségeim 440

Ez volna hát a szerelem? 117

Gyermekkoromban volt ilyen 391

Gyötörj csak 192

Tompa László

Leszámolás elveszett napokkal 487

Tótfalusy István

Az angyali üdvözlet 324

Karácsonyi leoninusok 388

Tóth Árpád

A hold leckéje 461

Csillag, óh messzi szerelem! 101

Esti sugárkoszorú 216

Isten oltó-kése 245

Lélektől lélekig 207

Tetemrehívás 82

Új tavaszig vagy a halálig 63

Tóth Judit

A meglevőről 272

Túrmezei Erzsébet

Ha nem teszek semmit sem 477

Tűz Tamás

Halottnézőben 431

Keresztút 287

Mózes 348

Szent István 353

Utassy József

Fény a bilincsen 94

Mindenség Déva-vára 163

Tengerlátó 456

Váci Mihály

Ave Mária 333

Betlehemes 387

Haza, Hozzád, hét hídon át 105

Mondd, kedvesem, milyen a tenger? 439

Szelíden, mint a szél 241

Vajda Endre

Pál igéjére 345

Vargha Gyula

Új özönvíz 171

Városi István

Ágoston 351

Vas István

A Béke-téri Krisztus 279

A Teremtőhöz 472

Aki éjszaka ment Jézushoz 338

Avilai Teréz intelmeiből 113

Gyertyaszentelői elégia 409

Húsvéti ének a testről 431

Ljubomira 222

Nemértett azonosulás 38

Óda a tegnapi asszonyokhoz 233

Rapszódia József Attiláról 144

Via Appia 340

Vasadi Péter

A bűn 194

János fejevétele 344

Panasz 433

Szavak és énekek 342

Új hajnal 453

Völgykeresők 322

Veress Miklós

Erdő a vadaknak 62

Szalmaszál 34

Vihar Béla

Egy eretnek esti éneke 262

Profán alázat tömjénfüstben 265

Weöres Sándor

Ars poetica 133

Az idők folyama 465

Egysoros vers 88

Ének a határtalanról 463

Ima 469

Mária mennybevétele 336

Mária siralma 328

Öröklét 426

Rongyszőnyeg 56

Talizmán 401

Vonj sugaradba 152

Zsoltár 254

Zelk Zoltán

A fonákja? Nem! A színe! 134

Felelj, ha vagy! 79

Hagyaték 146

Három sor 418

Idegen fájdalmak 197

Kegyelem 185

Mert így igaz 102

Mint kiscsibék 206

Mivégre 171

Tegnap 466

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Előszó

Az Innen és Túl költészete

Áttekintés

Felemás érzések közt

Ha a kezem kinyújtom

Juhász Gyula: Béke

Pilinszky János: Találkozások

Rónay György: Jelenlét

Takáts Gyula: Ott vagy

Devecseri Gábor: Akárhogy is

Rákos Sándor: Üzenet

Képes Géza: Előszó

Horváth Elemér: Ahol Trakt aludt

Babits Mihály: Esti kérdés

Szabó Lőrinc: Materializmus

Takáts Gyula: Megnyitni azt is

Káldi János: Hogyan fejthetné meg

Sárközi György: Ész és szív

Kalász Márton: Mindenütt még ily falba ütközöm

Mezei András: Fogadalom

Szabó Lőrinc: Valami örök

Szabó Lőrinc: Misztikus hódolat

Kovács Gábor: Majd fúj a szél

Fáy Ferenc: Napraforgó

Veress Miklós: Szalmaszál

Szabó Magda: Valóban

Beney Zsuzsa: Sírfelirat

Hervay Gizella: Itt

Dsida Jenő: Az utcaseprő

Parancs János: Mégis

Pilinszky János: Elég

Takáts Gyula: A régi pálya

Babits Mihály: Ádáz kutyám

Határ Győző: Az Ő szent tenyerében

Vas István: Nemértett azonosulás

Pilinszky János: Metronóm

Orbán Ottó: Auld Lang Syne

Sárközi György: Az ismeretlen világ

Juhász Ferenc: Akinek szívére fújt az Isten

Illyés Gyula: Küzködöm…

Rónay György: Szerápion-legendák

Pilinszky János: Milyen felemás

Orbán Ottó: Félúton

Bárdosi Németh János: Kepék

Határ Győző: Jóisten

Takáts Gyula: Kimondani

Devecseri Gábor: Egry

Dsida Jenő: Templomablak