Az „Élet” folyóirat 1918. okt. 13. ünnepi száma Prohászka Ottokár 60. születésnapjára

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Az „Élet” folyóirat 1918. okt. 13. ünnepi száma Prohászka Ottokár 60. születésnapjára

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az Élet című folyóirat X. évfolyamának 41. számának (1918. okt. 13.) Prohászka Ottokár 60. születésnapjára készült ünnepi számának elektronikus változata.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Nyitó oldal

Andor József: Ünnepi számunk dr. Prohászka Ottokár 60-ik születésnapjára

Köszöntés

A hatvanéves Prohászkának

Majláth erdélyi püspök köszöntése

Némethy Ernő: Prohászka Ottokár hatvanadik születésnapja

Dr. Vass József: A püspök

Izsóf Alajos: A Mester

Dr. Nagy Lajos: Prohászka géniusza

Dr. Brisits Frigyes: Prohászka nyelvesztétikája

A hatvanéves Prohászka üzenete a katholikus íróknak

Prohászka Ottokár: A Collegium Germanico-Hungaricumban

Anka János: Prohászka, az ember

I. Prohászka püspök nyilatkozata az Életnek

II. Mit mondanak volt tanárai?

III. A nővére a püspök gyermekkoráról

IV. Mit mond egy tanulótársa?

V. A környezetéből

VI. Prohászka és az ifjúság

VII. Székesfehérvár egyik főtisztviselőjének nyilatkozata

VIII. Följegyzések életéből

dr. v.: Kultúra és terror

† Andor József

Nyitó oldal

A világháború, százezrek véres tántorgása bizonyára nem nagyon alkalmas az egyesnek, az egyénnek ünneplésére, de ma, mikor félénken, aggódva reménykedhetünk már, hogy az ágyúk bömbölő felelgetését felváltják a szeretettel, megértéssel búgó gerle-szók; legyen a mi ünnepünk ujjongás, egy hajrá a világ szívdobogásából, hogy a gyűlölségen, haragon diadalmaskodott a szeretet.

A tanító is csodálkozva áll meg néha a táblája, a katedrája előtt, nem sejtve hirtelen mi készül, hogy a gyerekek szemükkel intenek egymásnak a padokból s kiállnak eléje újévet vagy névnapot köszönteni. Talán a köszöntő fiatalos is, naiv is, de a szeme összecsillan annak, aki mondja s aki hallgatja.

Ezért szedelőzködünk ma mi is. A hullámok nemcsakhogy eltávolodnak a parttól, de visszahömpölyögnek a parthoz. Úgyis csak postásai lehetünk azoknak, akik láttuk a Te gondolataid fehér sirályait elröppenni a mély vizek fölött.

Legyen ez a mi ünnepünk mindazoknak igazi, őszinte öröme, akik hallgattak már a templom visszhangos boltozata alatt, akik künn a világban hallották szavadat korunk nagy kérdéseiről, legyen mindazoknak öröme, akiknek szívéhez, eszéhez gondolataid közeljutottak.

Lásd meg a mi ünnepünkön híveidnek körédsereglő karéját és legyen a te munkád biztatója a mi szívünknek koszorúja.

Andor József: Ünnepi számunk dr. Prohászka Ottokár 60-ik születésnapjára

Amitől lapunk tízéves fennállása óta olykor talán meg sem érthető szigorúsággal tartózkodtunk: a személyi kultuszt most egyszerre, lapunk terjedelmileg is megnövekedett egész számával szolgáljuk: minden sor írás és minden illusztráció ebben a számban, amelyet boldog, büszke örömmel nyújtunk olvasóinknak, hűséges és ragaszkodó szószólója annak a kultusznak, amelyet az „Élet” alapítása óta, soha nehezére nem eső következetességgel érzett és éreztetett Prohászka Ottokár személyisége iránt.

Hivatalosan is főmunkatársunk volt alapításunkkor s ünnepi számunk volt minden szám, amelyben tollán keresztül lelke szárnyalt felénk az „Élet” hasábjain. Hozzátartozandóságunk, vele való együttérzésünk adott erőt a mi hétköznapi munkánknak, hogy kitartsunk célunk felé nehéz válságok kétséges napjaiban is. Mi nem látunk semmi mást abban a külsőleges színű megtiszteltetésben, hogy Prohászka Ottokár nekünk adta nevét, hogy a kezdet kezdetén ékeskedhettünk vele, minthogy bízzék bennünk, hogy azt várja tőlünk, amire ő törekszik testi-lelki energiájának csodaszépségű és -erejű összességével. Nem Prohászka csatlakozott hozzánk, mi vettük kölcsön egyéniségének és programjának súlyát s nagy adósságunk letörlesztésén verejtékezünk tíz esztendő óta. Szüntelen és kitartó, munkában akartuk azt, amit főmunkatársunk fogalommá vált neve jelent – a megújhodást, a tisztességet, a félelem és gáncs nélkül való igazmondást az irodalom és művészet minden ágában. Nekünk nem egyszer kellett bukdácsolnunk, megaláztatnunk s megaláztatásunkból új tanulságokat szereznünk; mi sokszor éreztük magunkat kicsinyesnek, eszközeink szerénysége gyakorta csüggesztette akaraterőnket, de soha, egy pillanatig se feledhettük, hogy lángoló lélek magasra szárnyaló röptét kell követnünk, hogy nem szabad súlyként nehezedni szárnyaira. Nem szabad elvakulnunk, ha szemén keresztül mi is belepillanthatunk az igazság napjába.

Most komoly, becsületesen átérzett, keresztény és magyar lelkiséggel állíthatjuk, hogy látjuk ezt a sugárzó napot. Bele merünk nézni Prohászka Ottokár biztos látású szemén keresztül és hiszünk benne. Hiszünk keresztény és magyar jövőnkben. Hiszünk az isteni igazság diadalában. Hiszünk a természetfölötti törvény békéjében. Hisszük és hirdetjük Vele együtt, hogy a ma győzedelmesnek látszó, anyagias hazugságaiból újjászületik az igazság tisztult jövendője. Prohászka a válságok-válságainak idején szólalt e lapok hasábjain a félrevezetett nemzethez. Hatvanéves korában a zsenialitás csodás ifjúságával érezte meg a magyarság újjászületését. S az „Élet” jelen számával a hatvanéves fiatalságot, ezt az Istentől megáldott, jövőbelátó talentumot ünnepli, amikor megismerteti Prohászka Ottokárt – az embert.

Mert így, a maga emberi mivoltában alig ismerik. Sok-sok tanulmány szól közéleti, irodalmi, szónoki, szociális tevékenységéről, de kevesen és keveset tudnak arról, hogyan alakult ki az a kivételes emberi egyéniség prófétai valósággá. Talán könnyebb lett volna munkánk, ha akadémikus értekezéseket adunk főmunkatársunk irodalmi és közéleti szerepléséről, de mi tudatosan törekedtünk arra, hogy olvasóink megismerjék Prohászka Ottokárt a maga emberi életében, gyerekkorától mostani magas méltóságáig. A gyermekkor harmatcseppjében ugyanazt a napot látják visszatükrözni, ami az egyházfejedelem, a valóságos belső titkos tanácsos, a 60 éves férfiszív mélységes tengeréből kápráztat s úgy hisszük, hogy ez egyszer személyi kultuszt szolgálva a keresztény magyar kultúrát szolgáljuk.

Ünnepi számunkat ünnepi érzéssel nyújtjuk olvasóinknak és hűséges szeretetünk szívünk mélyéig átérzett ragaszkodásával főmunkatársunknak – Prohászka Ottokárnak.

Budapest, 1918. október 10-ikén.

Köszöntés

A hatvanéves Prohászkának

1918. október 10.

Sík Sándor

A véres sár üvöltő tengerén

Egetkérő kolosszusmódra állsz.

A századnak kiáltó Jele vagy,

Fáklyája te az evangéliumnak,

Amelyet Isten élő ujja gyújtott,

Hogy lomhanyíltú kishitű szemünk

A titkok Arcát lássa mély tüzednél.

Széles és mély az evangélium,

És véghetetlen gazdag rejtekű,

Mint élet és teremtés, mint az Isten,

És szól egyenlőn minden századoknak,

És mindeneknek egy igét beszél,

S elébük szórja roppant kincseit.

A század lelke tágranyilt szemével

Jön, jön feléje, félőn, csendesen,

Szegény keblében rettegőn takarva

Ön-izzadtának árva kincseit:

A Természettől és a Rejtelemtől

Hódító kézzel amit elcsikart.

S az ismeretlen evangéliumra

Idegenül és aggva, félve néz.

De férfi támad az Isten kezéből

Önnön keblében a szomjas világnak,

Ki önnyelvén beszéli az igét,

És úgy beszél, hogy a Krisztus beszél,

S a század lelke sír föl szózatán,

És benne zúgnak az örök szavak,

És ónak, újnak emberkincsei.

Ó fogyhatatlan sokszavú Igazság!

Ó drága, szép, nekünkvaló beszéd!

Görög ajakkal Athén piacán

Pál prédikál a bőszavú görögnek,

S a sziklaszivű Róma harcosához

A sziklává lett Aggastyán siet.

Ágostonok, Ferencek és Tamások,

És annyian a legnagyobb nagyok:

A győzedelmes Krisztus kürtjei,

Az Istenszónak emberajkai,

Győző és győztető nagy Életek,

Ég s föld között világló büszke Tények,

Akikben újra s újra egybezeng

Az istent s az emberi: az Akkor.

Mánknak eleven evangéliumja,

Tiprott szivünket hadd hozzuk neked.

Kisajtolt lelkünk maradék javával

Hadd köszöntünk e szívnyitó napon.

Ó mindnyájunkért búgó s vérező szív,

Te legjobban tudod, hogy kínzatunk,

Hogy gyötrelem magyarnak lenni most,

S embernek lenni szégyen és csömör:

Keresztények ha mostan nem lehetnénk,

A borzalom közt nem látnánk sugárt.

Egyetlen csillag az öngyilkos éjben,

Mosolyogj ránk és maradj itt velünk!

Egyetlen dallam a pokoli zűrben,

Szólj, szólj nekünk, és énekeld belénk

Az élő Jézust s zengő lelkedet!

Majláth erdélyi püspök köszöntése

Gyulafehérvár 1918. okt.

Különös hálával tartozom az isteni Gondviselésnek, hogy áldozópapságom első decenniuma Prohászka Ottokár közelében folyt le. El sem mondhatom, mily jótékony hatással volt reám apostoli egyszerűsége, örökké vidám kedélye, szónoklatainak tüze, türelme, megértő lelki vezetése. Ő volt az, aki a lelki élet mélységeinek és örömeinek megérzésére vezetett, példájával a lelkeknek, a szépnek s a szegényeknek szeretetét szivembe véste, a papi hivatásnak megbecsülését bennem fokozta, az Istenért végzett munka egyedüli nagy értékére rámutatott, betegségeimben bizalmat öntött belém, s megtanított arra, hogy az időt jól felhasználjam és a szép természetet rajongva szeressem.

Hogy ne ünnepelnék tehát én is – a hálás szívek csöndes ünneplésével – amikor számos tisztelői őt – 60-adik születésnapja alkalmából – szeretetök és becsülésük jeleivel elhalmozzák?!

Némethy Ernő: Prohászka Ottokár hatvanadik születésnapja

Prohászka Ottokár élete e hó 10.-én a hatvanadik mérföldkőhöz ért. Hatvan esztendő a legnagyobbak életében is nagy kor, a pátriárka-kor küszöbe elé állít még akkor is, ha az, ki lábát e küszöbre tenni készül, kitűnő fizikummal s deresedő fej mellett bámulatos testi-lelki frissességgel rendelkezik. Az ünnepeltet a hatvanadik születésnap magaslatán látva, nem lesz érdektelen visszatekintenünk a völgybe, ahonnan pályája elindult. Előrebocsáthatjuk, hogy bennünket, akik Prohászka Ottokár pályafutásában nem karriert (aminek az kevés is volna), hanem karaktert szemlélünk s így annak emelkedéseit csak külső jelzőpontoknak tekintjük, jobbára inkább a belső fejlődés érdekel. Prohászka Ottokárt nem a „gradus ad Parnassum”, hanem a lelki aszcenciók jellemzik s e téren is kielégíthetetlen „Höhensehnsucht”-ja. Nemhiába, hogy hegyen született, de zsenge ifjúkorától kezdve hegyre törtető lélek, aki elmondhatja a zsoltárossal: „A hegyekre emelem szemeimet, onnét jő segítség nekem”. S ha apostoli buzgalma, melynek útjain leereszkedett az emberi lélek csodás mélységeibe csakúgy, mint annak hihetetlen alacsonyságaihoz, emlékünkbe idézi a költő szavát:

„Kein Abgrund war zu tief,

Er musste ihn hinuntergehn” –

akkor benső „én”-jéről épp oly való, hogy:

„Dann war aber kein Weg zu hoch,

Zu steil ihm zu den Lebenshöh’n.”

(Flaskamp, Der künstler)

Ez a vonzódása a magasba az, ami a modern embert Prohászka Ottokárhoz vonzza. Mert „az ember sohasem maradt az isteninek akár legerőtlenebb kinyilatkoztatásával szemben is közömbös, legkevésbé akkor, amikor az isteni egy valamelyik embertársában nyilatkozik meg.” Ha nem is vagyunk Carlylevel ennyire optimisták, de annyi bizonyos előttünk, hogy ami Prohászka Ottokár egyéniségében bennünket úgy vonz, az nem annyira zsenialitása, hanem az, hogy e magasban járó lélek élete műve által isteni igazságok és szépségek hatalmas kinyilatkoztatását vesszük.

* * *

A kies fekvésű és történeti emlékekben gazdag Nyitra várost illeti a dicsőség, hogy Prohászka Ottokár bölcsőjét hordozta. A város szélén, meredek sziklás magaslaton álló püspöki vár szent László alapította püspökség székhelye. Erre menekült IV. Béla a tatárok elől, itt dúlt Csák Máté haragja. E városban állott háza Kinizsinek, kit Hollós Mátyás állított a megye élére. 1633-ban árulás útján török sereg kerítette hatalmába s 1664-ig tartá megszállva. 1705-ben II. Rákóczi Ferenc csapatai foglalták el. E kedves, régi városban született Prohászka Ottokár 1858. okt. 10.-én.

A szülők egyébként Pozsonyban laktak. Az édesatya, Prohászka Domonkos, cseh származású, előbb vadásztiszt, majd pénzügyőri biztos, a Bach-korszakban került Pozsonyba s 1857-ben nőül vette Filberger Anna úrhölgyet, egy nyitrai tekintélyes polgári család leányát. Láttuk a szülők arcképét 1860-ból; a férfi középmagas, kerek arcán, mely a Stifter Adalbert arcképeivel feltűnő hasonlatosságot mutat, nyugodt, csendes lelkület tükröződik. Az édesanya inkább magasnak mondható, szelíd vonásaiból lehetetlen határozottságot ki nem olvasnunk s azt a szilárd kedélynyugalmat, mely a mélyen keresztény, Isten akaratán megnyugvó, puritán léleknek – különösen egyes vidékek évszázados keresztény tradícióktól át- és átjárt lakosságának – sajátos vonása.

Prohászka Ottokár szülőháza Nyitrán

A szülők az esküvő után Pozsonyba költöztek vissza, ahonnan Domonkos úr 1860-ban Rózsahegyre helyeztetett át. Itt kezdte a kis Ottokár elemi iskoláit, három osztályt a derék öreg iskolamester Moisch vezetése alatt, a negyediket újabb áthelyezés folytán Losoncon, hol első szentáldozását is végezte. Ugyanitt lépett a gimnázium I. és II. osztályába, míg a III. és IV. osztály végzésére Nyitrára ment, ahol rokonainál lakott.

A székesfehérvári püspöki palota

Nagyobb lendületet az ifjúi lélek azonban csak a kalocsai Jézus társasági konviktusban nyert, hol a gimnázium V. és VI. osztályát látogatta. Ezen korbeli nevelőiről (P. Votka igazgató, P. Raile Ede, P. Panmoser), kiknek önzetlen s lelkes áldozatkészsége az ifjúra mély benyomást tett, Prohászka Ottokárt mindig a legnagyobb hálával hallottuk szólani. Itt nyerte hivatását is a papi pályára. A gimnázium VII. és VIII. osztályában már az esztergomi érseki papnevelő-intézetben találjuk, hol Neumon, Hetyey, Rotter, Maszlaghy és Soóky voltak elöljárói, ahonnan, ahonnan 1875-ben a kitüntetéssel letett érettségi után Rómába küldetett a bölcsészeti és hittudományi szakok hallgatására.

Prohászka szülei és testvérei

A gyermekek (jobbról balra): Ottokár, Mária és János (1863)

Gondolhatjuk, mily nagy hatással volt az ifjú Prohászka Ottokár lelkére, mikor az örök város fogadta magába s a Collegium Germanico-Hungaricum három évszázados szelleme kezdé kifejleszteni minden szép iránt fogékony lelkét. E szellem lelke legmélyén ragadta meg s ellenállhatatlan erővel vonta magához, fölrezzenté benne mindazon tehetségeket, amelyeket csírájukban lehelt lelkébe a Teremtő kegye. A kolostor csendje, a lélek benső ébredése lesz lelkében. A magasratörő szellemnek első szárnycsattogásait csak a magányos cella hallja ugyan, de itt alakul ki benne az ősi római tradíciós szellem, mely cseppenként szivárog a lélekbe s összegyülemlik, mely csendben működik, de szilárdan épít s mély alapot rak, mely finom szálakat fon s megtörhetetlen kötelékekké sodorja azokat, hogy a világegyház kebelére szivet-lelket örökre odakössön, tér és idő határain túl az eszme szolgálatára, itt nyilnak meg lelke előtt a bensőséges élet forrásai: mély hit, áhítat, férfias erény, önmegtagadó élet, kritikával művelt tudományok.

Prohászka és testvérei – A kalocsai konviktus egyenruhájában (1873)

Itt kapja meg lelkét az apostolnak a hitről zengett dicshimnusza, a hit által nyílik meg előtte a világ s minden lét értelme, hit, mely kezdete minden nagyságnak a lélekben és világban; „hiszek!” – ez lesz refrénje az ő lelke énekének is, mely minden egyebet feledtet. Itt esik örök rabságba az egyház impozáns szépségétől elragadott lelke, itt mondja ki a szót, mely régi, gyermeki, naiv hitét vértanúi meggyőződéssé s extázissá magasztalja fel, az apostolfejedelem sírjára térdelve az áhítat hevében kigyúlt s reszkető ajakkal itt rebegi el: „Credo unam, sanctam, catholicam et apostolicam Ecclesiam!” Az egyház fönségének gondolatától leroskadt lelke az ima csendes áradozásában a biztosság s édes béke érzelmeit itt veszi magába, e síron veti meg lábát, mint a forgó, nyüzsgő világ rendületlen középpontján, e síron, mely a keresztény lélekbe életet áraszt, mely Róma világossága, tanítása, hatalma szétáradó sugarainak gyújtópontja. Ez egyház s az ott mélyedő sír a kollégium szellemének egyik hőforrása, ez lett Prohászka Ottokáré is: a Rómához, sz. Péter székéhez való ragaszkodás, ez lett az ifjú kath. érzésének szívverése, a hozzávaló fűződés az élet melege s ha „az ember eszményeivel nő”, az érte való lelkesülés a legnagyobbra való képesítés, záloga a férfikor hűségének minden viszonyok között s Prohászka Ottokár sohasem felejté el IX. Piusnak egy Rómában nevelt, hazatérő paphoz intézett szavait: „Emlékezzél meg, fiam, hogy szent Péter árnyékában nevelkedtél”, „sotto l’ombra di S. Pietro”.

A Nyitrai gimnázium, hol Prohászka az alsó osztályokat végezte

Az ifjú hitét csak öntudatosabbá tehették azok a séták, amelyeket az örök városban tett, hol a legnagyobb földi nagyság romjaira s a világtörténetben egyedülálló bukásra s enyészetre tekintett le a kapitóliumról. Láthatta a Forumot, mely Róma mostani talajszine alatt 20–30 lábnyi mélységben fekszik s olyan, mint a római birodalom nyílt sírja, a sír körül pedig az új életet, mely hatalmasabb s nagyszerűbb a réginél s mely a halhatatlanság ígéretét bírja. Láthatta a Jupiter temploma helyén épült Ara Coeli bazilikát, hallgathatta a barátok tompán lehangzó zsolozsmásénekét s elmerenghetett a keresztény világban idegenen álló merev romok, széttört oszlopok, meghasadt márványlapok között s felkereshette a helyet, hol ez óriási kontraszt Gibbont a római birodalom bukásának megírására indította. E hét évi római tartózkodás az ifjú gazdag s receptív lelkületére örökre rányomta bélyegét. 1881. év mindenszentek ünnepén áldozópappá szentelték s 1882-ben mint a bölcselet s hittudományok doktora jött haza Rómából, amikor Simor hercegprímás Esztergom-Belvárosba nevezte ki segédlelkésznek gróf Csáky Károly plébános, jelenleg váci püspök mellé, innen pedig két hónap múlva az érseki papnevelő-intézetbe küldte, amelynek líceumán a latin és görög nyelvet, majd akadémiáján a lelkipásztorkodástant s ágazatos hittant tanította, míg 1893-ban a teológusok lelkivezetőjévé nevezték ki. Prohászka Ottokár élete a szemináriumba való beköltözésével új kegyelmes csillagzat alá jutott, mert e hely a kedvező lehetőségeknek oly komplexumába állítá bele, amely oly nemes és határozott, oly céltudatos és energikus léleknek, mint Prohászka Ottokár, föltétlenül csak javára szolgálhatott s amelyeknek lelkes felhasználása, bátran kimondhatjuk: a lehetséges lelki kifejlődésnek legteljesebb formáját adta meg egyéniségének ama huszonkét év alatt, amelyet az intézet falai között töltött. Ha a római élet a lelkesülésnek a kigyúló tűzlángot megelőző futó pírját viseli, úgy az esztergomi korszak a szellem erejéből magasan felcsapó tűz lobogását mutatja, melynek heve imponáló férfias alkotásokra inspirál. Ezidőben készülnek el munkái, melyek nevét országos hírűvé tették: Isten és a világ (1891), A keresztény bűnbánat és bűnbocsánat (1895), Föld és ég (1902), A diadalmas világnézet (1903). Itt íródnak értékes tanulmányai és könyvbírálatai a „Magyar Sion” hasábjain, amelyek maguk öt hatalmas kötetet tennének ki (62 értekezés és 160 könyvbírálat 2600 oldalon). Két évtizeden nevelte az érseki főegyházmegye papi generációját, az egyház reménységét, melyre tudásának minden kincsét, nagy szívének soha ki nem meríthető türelme- s szeretetének melegét pazarolta, melynek lelkülete az ő keze mesteri alakításának jegyét hordozza, mely a mestertől nyert meleg inspirációkat százezrek lelkében kamatoztatja. Mint esztergomi tanár kezdi meg azon nagyszabású tevékenységét, melynek csakhamar az egész ország lesz szintere, mint ilyen tartja a budai kir. udvari és várplébánia templomban első lelkigyakorlatát a művelt férfiközönség részére (1901), melyet követnek azóta is az egyetemi templomban évente a nagyhét előtt tartani szokott konferenciabeszédei.

Alig van az országnak nagyobb városa, mely a keresztény hitéletre ébresztgető szónoklatait ne hallotta volna. Egyedül az 1909. év tavaszán nyolc városban tartott tizenhárom lelkigyakorlat kapcsán száz beszédet. Hogy ennek a királyi szónoknak ékesszólása, buzgalmának izzó tüze mekkora apostoli munkát fektetett bele a vallási dolgok iránt addig közömbös magyar társadalom életébe, arra nézve csak dr. Mihályfi Ákosnak a Pázmány-Egyesület közgyűlésén mondott szavait idézzük: „Méltóságod egymaga akkora missziós munkát végzett, mint egész szerzetesrendek.”

A katholikus nagygyűlések lélekemelő napjain mondott beszédei is mindnyájunknak feledhetetlenül emlékezetében maradnak. Ez időben vállalja el a nemesszívű Pálffy grófnő alapításának: az Országos Katholikus Nővédőegyesületnek lelki vezetését, hogy havi konferenciáival a patronesszeket a karitatív munkára állandóan inspirálja és övé annak a gyönyörű és áldozatos munkának érdeme, amelyet mint lelki vezetője és két évtizeden át irányítója fektetett bele a Szociális Missziótársulat nemesszívű és áldozatkész alapítójának és fenntartójának lelkébe, ki a nyilvános működését itt kezdette.

A kalocsai Stephaneum V. osztályának növendékei (1872) – A legfelső sorban állnak, balról-jobbra: Haueb Hugó, Verő György, Andrássy Géza, Bocskay Bódog, Batthyány Zsiga, Jakabos Vilmos, Kégl István. – Középső sorban, balról-jobbra ülnek: báró Sennyey Pista (Pál unokaöccse), Szinnyey József, Schmancz Antal, Zichy Károly, Prileszky Antal, Országh Lajos. – A legalsó sorban, balról-jobbra: Vojnits Dani, Prohászka Ottokár (+), Antimovits Endre

Az egyesületi tevékenység mellett állandó munkatársa a keresztény sajtónak. Alapítója az „Esztergom” című hetilapnak. Munkatársa a „Katholikus Szemlé”-nek, a „Magyar Szemlé”-nek, az „Egyházi Közlöny”-nek, az „Alkotmány”-nak, az „Élet”-nek, és hogy e munkásság milyen méretű, azt mutatja az is, hogy irodalmi működésének eddig összeállított jegyzékében, tizenkét önálló kötetén kívül a felsorolt értekezések, cikkek, beszédek címei harminc ívoldalt tesznek ki, melyek egyöntetű kiadása huszonöt nyolcadrétkötetre mennek.

1904 tavaszán a budapesti hittudományi egyetemen az ágazatos hittan rendes tanárává neveztetett ki. A csendes Esztergomban gyűjtött erőket most egy ország szívében nyílt alkalma kifejtenie. Az egyetemi katedrán töltött korszak, mely Prohászka Ottokárt a főváros hitbuzgalmi törekvéseihez, az egyleti tevékenységhez, a Regnum Marianum, Urak Kongregációja s az egyetemi ifjúsághoz még közelebb fűzte, nem sokáig tartott. Az egész ország közvéleménye már rég a püspöki székbe emelte, amikor a király 1905-ben a székesfehérvári egyházmegye püspökévé nevezte ki. Az új püspököt az „Egyházi Közlöny” röviden ekképp jellemezte: „Szigorú, mint Savonarola, mélyértelmű, mint Bossuet, fennkölt, mint De Maistre, buzgó, mint Hildebrand.” Mit érezhetett a római kollégium egykori növendéke, amikor újból ott állhatott a helyen, hol lelke leggazdagabb forrásai fakadtak, amikor a San Ignazio vakolatlan falai alól a csodás Sixtina-kápolnába, Krisztus helytartójának kézföltételére elindult, mint doboghatott ez erős szív ama szentséges ténykedés alatt, mely oly kevés halandónak jutott osztályrészül; mily szentek lehettek érzelmei, amikor elmondotta: Qui unxit me unctione misericordiae suae! Első főpásztori beszédében élete programjáról ekképp nyilatkozik: „Dolgozni jöttem. Dolgozni akarok a züllésnek indult magyar nép megmentésének nagy napszámában, a kor bágyadtságától beteg lelkeknek meggyógyításán, a szenvedélyek lázától elgyötört bűnösök megtérítésén. Mindezt Jézus nevében, Jézus erejével.” E program valóraváltásában fáradhatatlan. Az „Új Magyarország”-ot azonban nemcsak kereszténynek, hitében, erkölcseiben krisztusinak, hanem egyszersmind erősnek, az anyagiakban is boldogulónak látni kívánja. E célért dobog lelkének minden szívverése, ezt hirdetik cikkei, főrendiházi beszédei. „Legszentebb kötelességünk”, hirdeti, „hogy a XX. század igényei és feladatai közt érvényesítjük a kereszténység kimeríthetetlen, el nem gyengülő erőit egy erős keresztény Magyarország megteremtésére, mintahogy szent István tette 900 év előtt.” „Erős intelligencia, igazi demokrácia” jelszava. Csak természetes, hogy aki egy apostoli élet napszámát oly önfeláldozólag teljesíti, mint Prohászka Ottokár, annak hangjában nemcsak buzdítás és lelkesítés, hanem kritika, s ha kell, szent harag is szólal meg, melynek tömör és jótékonyan kíméletlen utalásai leplezetlenül tárják fel társadalmunk sebeit; ilyenkor oly hangokat hallunk, amelyekben a Széchenyi hangja szólal meg. Vezérségre a politikában soha nem kívánkozott, de a modern magyar életnek az utolsó félszázad alatt sem volt izzóbb hevületű politikusa, mint ő, a Feldkirchben eltemetett osztrák katonatiszt fia.

Nincs oly országos irodalmi, tudományos, társadalmi vagy szociális egyesület, amelynek munkájából értékes részét ki ne venné. Tagja a Petőfi-Társaságnak, Magyar Filozófiai Társaságnak, Szent-István Akadémiának, Magyar Tudománvos Akadémiának. Egyházi elnöke a Szociális Missziótársulatnak, elnöke az Orsz. Pázmány-Egyesületnek, a Nőkereskedés ellen alakult magyar egyesületnek, alelnöke a Kath. Népszövetségnek, védnöke az Aquinói Szent-Tamás-Társulatnak.

Nem lehetett szándékunk, hogy ezekben a rövid sorokban Prohászka püspök életének munkáját annak teljességében méltassuk; annyi tény, hogy a magyar katholicizmus újjászületése az ő nevétől elválaszthatatlan és élete munkájának hatásai ma még fel sem mérhetők.

* * *

Prohászka Ottokár, mint a Római Kollégium növendéke (1881)

„Mindig az erős, gyémántos lángban égni”, írja P. Walter, „örökké az extázisban lobogni, ez az élet titka”. Mi kár, hogy e titkot, az isteni élet titkát, kevesen ismerik. Miért, hogy a legtöbb élet nem ilyen, hanem lapos, fáradt, szürke, földhöz tapadt, tengődő élet; de vajon honnan vegye a lélek lobogó tüzét? Prohászka Ottokár a pünkösdi Lélek magasból hulló tüzét fogta fel, mely gazdagon árad, majd olyan, mint tűzpatak, majd mint szitáló szikraeső. Hány emberben hamvad el ezernyi kévéje, milliónyi sziporkája az élet sivár tengerében, vagy mondjuk, piszkos lagúnájában; de ahol mint Prohászka Ottokár lelkében tüzet fog, mily tiszta, szende lánggal világítja be a lelket, valóságos lángtengert gyújt a szívben: „Ki angyalait forgószéllé teszi s szolgáit tűzoszlopokká!”

Hét lusztrum óta szórja immár Prohászka Ottokár lelke s önti fényét a magyar glóbusra; e fényt és meleget ma is teljességében élvezzük. Vajon elérte-e e fényes élet delelőpontját s ha igen, vajon szólhatunk-e Isten nagy embereinél delelőpontról másképp, mint a fizikai szervezetet illetőleg, amikor lelkükről az mondatik, hogy az „meg fog újulni, miként a sasé” s így az a végpontig csak emelkedést mutathat?

Mi azt hisszük, hogy Prohászka Ottokár fönnkelt alakja, mint egy újkori pátriárkáé, ma grandiózusabb méretekkel és melegebb színekkel van a magyar kereszténység lelkébe belerajzolódva, mint valaha, lelke most érleli a nyár legteljesebb gyümölcseit s kolosszális egyéniségének sziluettje a hatvanadik év hegytetőjére állítva nagyságában csak nyerhet, mint hegyhát peremén bíboros napfényben járó alak körvonalai. Prohászka Ottokárt a pünkösdi Lélek küldötte tüzes lángkévével közénk, szelleme a magyar zóna alatt piros pünkösd virradását jelenti, e napról pedig írva van: „A pünkösdnek nincs estéje, mert isteni napja, a szeretet, napszállatot nem ismer.”

Dr. Vass József: A püspök

A barokk ékszerdobozhoz hasonló székesfehérvári püspöki palota homlokzatán az egyik szélső ablakból kora reggel, késő este világosság csillámlik le az előtte levő komor térre. Az arrajárók tisztelettel pillantanak oda: a püspök dolgozik, s nem is tudják talán, hogy e pár szóval plasztikusan jellemzik Prohászka életét. Idestova másfél évtizede lesz annak, hogy az a nagyon mérsékelt kényelmű szoba a nemzet legszárnyalóbb s legmélyebb szellemének munkahelye, mondhatnók: otthona, mert Prohászka igazában egész palotájából csak azt az egy helyiséget lakja. „Laborare necesse est” – írja egyik háborús cikkében; s ezt a nemzeti programpontot önmagáról másolta.

A zajtalan, nagyvonalú, teremtőmunka egyszerű fönsége valami titkos hullámzással kiárad egész házára. Ott nincsenek derékban kétréthajló lakájok, – a simára borotvált és merevült dologtalanság e megszemélyesítői – egy régmúlt történelmi helyzet maradék-díszletei sem akarnak a látogatóból mindenáron tiszteletet kicsikarni; egyszerű, fehér és tiszta minden, csendes és valami letompított harmóniába merülő.

Talán egyetlen részletmegfigyelés sem árulja el Prohászkában a szakadatlanul dolgozó embert olyan mélyen, mint az, amely őt a fogadóterembe belépésekor iparkodik elkapni és tanulmányozni. Dolgozószobájából lép ki, egyik világból a másikba. Még ott borong vagy villog homlokán az elhagyott világ felhője, fénye, első lépése szinte öntudatlan, s csak azután foszlik szét a varázs, hogy odaadja Prohászkát a látogató aprólékos ügyeinek, vagy egy-egy vergődő lélek tragikumának.

A püspök hallgat. Enged beszélni. Nagy és gyöngéd fegyelmezettség az, nem egyszer heroikus áldozat. Azután ő beszél, esetleg kérdez; amit mond, tömör és határozott s éppen azért megnyugtató. Néha olimpuszi derűt áraszt, néhány csepp szatíra is gyöngyözik valami mellékforrásból, de mindig szuggesztív és mindig közvetlen.

Az ő kezében a megye kormányzása is megegyszerűsödik. Tévednek, akik azt hiszik, hogy Prohászkát különleges szellemi magaslata elvonja megyéje gondjaitól. Mindenkit és mindent ismer nemcsak átfogó pillantással, hanem részletesen, s a be nem avatottak el sem képzelik, mennyi hivatalos dolgot intéz el egymaga az írásbeli munkával együtt. Papjait szakadatlanul lendíti, igazítja – nem az egyházi fegyelem súlyával, hanem a nagy lélek megértő, örvendő biztatásával.

A fehérváriak sokkal büszkébbek rá, mint amennyire értik, a nép pedig földje és lelke történelmi áhítatával veszi körül jól ismert alakját. Az „öregtemplom” zsúfolásig tele van a püspök prédikációi alkalmával. Megdördül az orgona s reszketnek a boltívek a sok ezernyi tömeg hatalmas énekétől, s mintha a vágyakozó lelkek hullámzása emelné, feltűnik a szószék magaslatán a nagy püspök alakja. Hangja megcsendül s attól fogva a tömeg csudálatos varázs alatt van; talán a gondolatok zenéje, talán a nyelv muzsikája, talán az érzések ereje, – egész biztosan pedig mindez együttvéve fogja meg úgy a lelkeket, hogy kitermeli belőlük a legnagyobb tömeghatást, az ősi alapokig leérő mélységes megrendülést. Mert a nép, ha itt-ott nem érti, mindig érzi Prohászkát. A nép lelkivilágában pedig sokkal döntőbb tényező az érzés, mint az értés.

A többit megírta Prohászka püspökről másfélezer évvel ezelőtt Possidius, írván mesterének, a hippói Ágoston püspöknek életrajzában a következőket:

– Ruhája, lábbelije, felszerelése egyszerű és megfelelő volt, nem nagyon fényes, nem nagyon kopott. Asztala mértékletes és takarékos; zöldség és főzelék mellett vendégei és a gyengébbek kedvéért húseledelt is adatott. Bor mindig volt az asztalon.

– Ezüst evőeszközöket használt, de cserép, fa és márvány étekhordó edényeket, nem kényszerűségből, hanem mert így akarta.

– A szegényekről soha meg nem feledkezett.

Abból segített rajtuk, amiből maga és valamennyien éltek, tehát az egyházi biztosok jövedelméből és a hívek adományaiból. S mivel – szokás szerint – éppen a birtokok miatt a papságot irigy szemmel nézték, kijelentette a nyilvánosság előtt, hogy sokkal szívesebben élne a hívek adományaiból, mint hogy a birtok gondjával, kezelésével vesződjék s hogy készségesen át is adja nekik, de a világiak sohasem akarták elfogadni.

Egyébiránt az egyház vagyoni viszonyai iránt sem nem nagyon érdeklődött, sem nem vesződött velük túlságosan; nagy, lelki problémák világában járó lelkét csak nagyritkán fordította e mulandó dolgokra. S akkor is alighogy végezett velük, sietve menekült a lélekölő gondok teréről vissza a szellem magas régióiba, hogy tovább kutassa Isten igazságainak mélységét.

– Az egész egyház felvirágzásának ügyén pedig eme nevezetes férfiú szakadatlan gonddal őrködik vala. Égi ajándék volt az neki, hogy munkája eredményét is megérte, mert megláthatta Hippóban is, de Afrika egyéb vidékein is az egyház új életrelendülését részint a saját, részint ama papok kezemunkája nyomán, akiket ő adott. Minden haladást pártolt, minden tudományt kedvelt, minden jónak örült. A testvérek fegyelmezetlenségét szent megadással tűrte, csak a gonoszok, akár egyháziak, akár világiak gonoszságai indították fájdalmas sóhajra; a krisztusi ügy fejlődése volt öröme, hervadása pedig szomorúsága.

– Akár keresztény, akár bármifajta ember kérte, szívesen meghallgatta ügyét-baját; oktatott, magyarázott, problémákat oldott, s figyelte, kereste bennük a keresztény lelkiség momentumait; nem is igényelve tőlük egyebet, mint Isten és emberek előtt kötelező keresztény megnyugvást és jámborságot.

– Annyit írt, annyi kérdést megvitatott, hogy valamennyi írását hozzáértő tudósok sem tudják végigtanulrnányozni és számon tartani.

– Cselekedte pedig mindezeken állván az Úr magas őrségén!

Izsóf Alajos: A Mester

Prohászkát, a tanokat hirdető tanárt nem értettük meg egyszerre mindnyáján tanítványok, de hogy az egyéniségében valami fensőbbrendű hatóerő jelent meg közöttünk, azt egyszeribe megéreztük mindnyájan. A léleknek nyilván vannak a befogadó, méresgélő, analizáló értelmen kívül más szubtilis érzőszervei is, melyekkel nemcsak önmagát érzi, hanem a szellem legrejtettebb mozdulatára, mint a csigabiga kitüremlő szarvacskái a gyermek leheletére, rögtön reagál. És én úgy vettem észre, hogy ezt Prohászka maga is tudta, vagy legalább sejtette, hiszen az ilyen kifinomult szellem szenzóriumai szinte ösztönszerűleg azonnal jelzik befelé, hogy honnét fúj a szél és miféle attitűdöt kell fölvennie, hogy a belőle kisugárzó spirituális energiák lehetőleg diametrálisan találják a tanítványok lelkének kifeszülni vágyó ezerféle vitorlaszárnyacskáit. Nem mondom, hogy nem ambicionálta, hogy tanítványai tudjanak, sőt bizonyára gyönyörűsége tellett abban, ha az intellektusa valamelyikünknek az ő szikráitól lobbot vetett, de szemmelláthatólag nem erre vetette a fősúlyt. Az „eminens” nála olyan volt, mint a gyerekszájaknak tartogatott édes cukorka – könnyen és szívesen osztogatta. Hanem ahol szemeinek röntgensugara a kék reverendán keresztül cselekvésre, Grál-harcokra fegyverkező Parszivál-hajlamokra bukkant, ott nem tanári, hanem apai örömöket érzett, mert saját szellemének arcvonásait pillantotta meg a kicsike papban és ez mód felett fölvillanyozta őt. Ilyenkor sziporkázott, ragyogott magas szellemessége és jókedve s a tanítványok lelke árkádiai tavasz verőfényében érezte magát sütkérezni, még akkor is, ha odakint, az auditórium ablakai alatt jégtáblák csikorogtak a Dunán s a kegyetlen Boreasz sivító korbácsolásai hallatszottak az északnak nyíló ablakréseken. Azt hiszem, sokan hordozzák lelkükön ezeknek a felejthetetlen perceknek illatát még most is húsz-huszonöt évi kanyargós életvándorlásuk után.

„Hát így már érdemes embernek lenni, az oskoláját! Nem bánnám, ha a fejemet lesrófolhatnám és az övét (már mint a Prohászkáé) srófolhatnám helyébe – legalább csak egy kis időre! Hisz ez az ember élvezheti önmagát. Mit neki az egész világ! Hol járhatnak ennek a gondolatai, te jó Isten! És mit láthat ez, ha úgy szárnyra ereszti a világegyetem sarkáig repülő képzelőtehetségét?!” Egy harmadéves teológus tanítványa sóhajtott így föl – emlékszem rá – egy, amolyan magasfeszültségű, gyönyörű szikrázatú, dogmatikai óra után, melyen Prohászka az istenség fogalmának attribútumait (végtelenség, mérhetetlenség, mindenüttjelenvalóság stb.) magyarázta. A fiú barsi volt, amivel azt akarom jelezni, hogy nem az ultra finom selyemidegzetek, hanem a szőlőkacsos, zamatos realizmus termőhazájából hozta kapacitásait. De Prohászkában a szellem szuperioritása oly egyszerű, őszinte és természetes volt, hogy szinte realizmusnak látszott és elemi hatalommal hatott minden egészséges realizmusra, mint ahogyan hat a napsugár a nyílnivágyó virágocskára, találkoztak légyen akár a barsi hegyeken, akár Andalúziában. Ami különben érthető abból is, hogy az igazi tűzrőlpattant szellemiség – mondjuk: idealizmus – velejében maga a legtisztább realizmus, a dolgokat az etika napsütéses, szabad, végtelenkilátású platójáról nézve. Azt is megéreztük mi tanítványok ösztönszerűleg, hogy ennek az önadottságú, mesterkéletlen, reális idealizmusnak fényküllői előbb-utóbb ki fognak törni az esztergomi szeminárium ablakaiból, az alacsony katedraasztal fárosszá fog magasulni és az egész nemzet reá függeszti szemét eligazodást keresve a korszellem hullámain való hányattatásai közben. Még Simor prímás életében, mikor Prohászka még spirituális sem volt, csak vékonydongájú. kezdő-futású teológiai tanár, valami nagy ünnepen díszfölvonulás volt az esztergomi bazilikában. Simor erre sokat adott. A város, a megye, a katonaság, a papság, a szerzetek, az egyesületek zászlósan, lobogósan, fölrendjelezve, teljes díszben várták a prímást, aki harangzúgás mellett, négylovas díszhintón, huszárjaitól kísérve (akik közül akármelyik olyan jelenség volt, akár egy gárdagenerális) vonult föl szintén teljes díszben. Fehér hermelinje alól kiinduló, legalább ötméteres bíboruszályában, kispapjainak fehérkaringes sorfalai között, kanonokjainak színpompás vibrációja mögött úgy festett a prímás, mint a velencei dózse a bíborgályájában, mikor a nap szikrázó fehér fényében a tenger eljegyzésére indult temérdek cifra díszgályától kísértetve. Ebben a tablóban jelenik meg a fiatal Prohászka Ottokár szikár aszkéta alakja egy szál reverendában, csak a fekete pallium hátul leomló szélesebb redői oldották föl enyhébbre gótstílű sziluettjének kemény határvonalait. Olyan volt ebben a fülledt üvegházi pompában, mint egy rügybontásra készülő szabad növésű fekete égerfa, mely fölpattogó rügyeiben új ígéretet, új tavaszt, új illatot, új korszakot hordoz. Az ebédnél megböki könyökével egyik kispap a másikat.

– Láttad a Petőt (Prohászkát ezen az önválasztotta írói nevén szerettük hívni magunk között) máma a bazilikában?

– Láttam!

– Én valahányszor lenéztem onnan a szentélyből a hajóba, a kupola alatt álló tömegben mindig rajta akadt meg a szemem. És tudod mit gondoltam?

– Mit?

- Azt, hogy: ni ott a fekete prímás!

Dr. Nagy Lajos: Prohászka géniusza

Végignézünk a mester művein; megszemléljük a házakat, miket ő épített, az utcákat, miket ő tervezett; megvizsgáljuk a robbantásokat, miket ő eszközölt, hogy új virulás ébredjen a romok felett; s az alkotó szellem széles területén végigjártatva tekintetünket, felvetjük a kérdést: minő belső diszpozíció nyomult itt kifelé, minő alapvető realitásból nőtt ki mindez a gazdagság: milyen Prohászka géniusza?

Az emberi psziché lényegesen szervező: a benyomások pontjait vonalakká nyújtja meg, a vonalakat összeköti, elrajzolja, szellemi képpé alakítja. Ez csak úgy lehetséges, ha a lélek a merő érzéklésen túl transzcendens realitásba kapaszkodik, vagyis bölcselkedik. Minden ember született filozófus; s a hivatásos filozófus jellegzetessége, hogy tudatosítani törekszik azt a folyamatot, mely minden emberben többé-kevésbé öntudatlanul végbemegy. Prohászka szelleme mindenekfelett aktív; nemcsak jár a mélységek felett, hanem a mélységek láttára megdöbben és elcsodálkozik. Mitévő legyen? Vannak szellemek, elfogultak s inkább receptívek, melyek alighogy észreveszik a problémát, inkább felszínét, mint mélyét, máris lekötött pártállásuk jut eszükbe s szétnéznek jó ügyvédek gyanánt, hogy megszólaltassák mint tanúkat, az auktorokat. Prohászka annyira szubjektív, hogy tolmáccsal nem éri be, neki magának kell a probléma mélyére leszállania; s másrészt annyira objektív, hogy nyitott fülekkel és őszintén kell a dolgok lényegének beszédét meghallgatnia. Prohászkára nézve a filozofálás nem foglalkozás, hanem személyes szellemi életének kibontakozása. Ez a törvény érvényesül akkor is, mikor a tudományhoz fordul. A mai tudomány anyaga átfoghatatlan módon megnövekedett. Anatole France a tudomány jegyzetgyártó nagyiparosát akarja ábrázolni abban a tudósban, akit az állványokról lehulló papírszeletek özöne eltemet. Prohászka ura a tudománynak; a tudomány értékét felsőbb bölcseleti célra képes felhasználni, az adatok hangtöredékeit nagyszabású szimfónia szolgálatába tudja állítani. Nála az olvasás és kutatás nem öncél, hanem a láng lobogó kedve, mely égni és táplálkozni akar.

Prohászka elsőrendű filozófus, mégsem írt rendszeres bölcseleti művet. A rendszer egyensúlyt, befejezettséget jelent s legalább hallgatag felteszi, hogy az „ordo idearum” s az „ordo rerum” egybeesik. Prohászkában sokkal több a kritikai hajlam, semhogy ezt a nézetet magáévá tette volna. De a kritika egyedül negatív; holott az emberi szellem pozitív erő, azzal a határtalan ösztönzéssel együtt, hogy belehatoljon a realitásba. Hogyan fog ez a hajlandóság érvényesülni? A költő pozitív módon jár el s Prohászka költő. Távol attól, hogy holt gépezetet vagy merev logikát látna a valóságban, az ő víziója szerint mindenütt csipkézet, hullámzás, lendület reszket végig. A bölcseleti elvek az ő kezében nem kemény gránitkockák egy változatlan gondolatépület számára, hanem eleven plazmák, melyek a melegség és fény, az erő és élet funkcióját végzik, amint a psziché önmagát szervezni iparkodik. De hát fantázia és kritika hogyan férnek meg egymás mellett? A legtárgyilagosabb tudományban is szerepel a szubjektum. A megismerés alapja mindig élmény; de a tudós az élményből lehetőleg a hüvelyt tartja meg, amint az a tér és idő külső vonalához tapad, hogy pontosan rögzíthető, mérhető, közölhető és ellenőrizhető legyen. Ami a hüvelyben van, azt a melegséget és mozgalmasságot ragadja meg a költő; s talán a tartónál kevésbé reális volna a tartalom? Ha a növény megteheti, hogy az asszimilált közönséges anyagokból színpompás virágot fejleszt, úgy az emberi szellem is megteheti, hogy a szürke benyomásokat kiszínezi s poémák virágjaiba öltözik. Igaz, hogy az emberi gondolat tárgyra irányul s a tárgyról állít valamit; ha tehát a költő idealizál, ez körülbelül annyit jelent, mintha a felvett hasonlat szerint a növény a földet virágszerűnek állítaná. Itt az irrealitás örvényéből csak úgy menekülhetünk, ha feltesszük, hogy minden gondolat jelkép, mely a lélek életvágyát példázza, amint a legfőbb „Élet” felé fordul. Minden „gnosis” bizonyos tekintetben „theognosis” s így a költészet realitását az Isten-eszme megmenti.

És ezzel elértünk Prohászka géniuszának legbensőbb csírasejtjéhez. Prohászka katexohén vallási géniusz. Telve életvággyal keresi a nagy „Vis-à-vis”-t. Istennel lehet primitívebb összeköttetésbe lépni úgy, hogy egyszerűen hozzáfordulunk s közben mindent elfeledünk. Lehet a kereszténységet mint elzárt kertet kontemplálnunk, ahol a dogmák és szertartások a szépen gondozott utak, melyek a köröndre, az élő kútforráshoz vezetnek. Filozófus, mint Prohászka, a szellem szélesebb és egyetemesebb mozgásával halad a pólus felé. Merészen nekivág a kertet a modern korban szinte beláthatatlanul szegélyező vadonnak, utat vág az úthoz, mely a középponthoz vezet. Ez természetesen óriási feladat. Innen a Prohászka szellemét annyira jellemző folytonos küszködés, vajúdás, újrakezdés, mely előtt egy „Summa” harmóniája csak a háttérben lebegő ideál. De az ideál sohasem bukik le; Prohászka szemében a szkepszis gyengeség, dekadencia, s nálánál szilárdabbul senki sem hisz az igazságban. Csakhogy nála az igazság birtoklása nem filiszteri evidencia, hanem a funkció küzdelmes élvezete. A küzdelem lehet szellemi akrobácia, a filozófusnak és költőnek virtuozitása; míg Prohászka megfeszülése bensőséges törekvés, hogy Istent élje.

Istent élni pedig nagy etikai lekötelezés. Istenhez megy a lélek s Isten elküldi őt: missziót kap önmagának és másoknak megreformálására. Mennyiben fog ez sikerülni? Ki az, aki belsejében él a nagy titkoknak, aki párbeszédet folytat a csenddel, mely annyira hallgat, hogy a lélek szinte nógatja, hogy szólaljon meg, mert bizonyára nagy a mondanivalója? Akinek aszkézise az ihletettség illatában úszik s nem érzik rajta a mesteremberi erőlködés műhelyszaga? Akinek lényét gloriola veszi körül s mikor megjelenik, az emberek érzik, hogy körülhatárolt szférán belül áll s amint megszólal és a hallgatóságot fokozatosan hatalmába ejti, a szféra is mintha terjeszkednék s a hallgatóságot is körülölelné? Ez ő, a kiváltságos vallási géniusz! A tény, hogy Prohászka úgy jelenik meg, mint Isten embere. A harangot széttörik, anyagából a legkülönbözőbb eszközöket készítik, de minden töredékében bennemarad bizonyos templomi zengés. Prohászka amint szétszedi magát: minden tettét, társadalmi, népügyi, nemzeti akcióit vallási motívum hatja át: Isten országát akarja terjeszteni a földön. És pedig annak a szellemnek gigászi extenzitásával, aki igen magasról jött, ahonnan óriási perspektívát látott. Gyóntat, ír, beszél, agitál. Mindenütt ott van, amennyire ez térhez kötött lényre lehetséges. Aktivitásának dialektikája minden felcsendülő szóba belevág. S amint a gondolkodó Prohászka nem alkotott rendszert, éppúgy a cselekvő Prohászka sem szervezett egységes, exkluzív tábort. Mindkét téren sokoldalúnak bizonyult, aki a vízió gazdagságát nem áldozta fel a szisztémának.

Prohászka géniusza az embertípus alap rajzának nagyított méreteit mutatja. Mindenkiben megvan az embertípus struktúrája; mindenkiben szunnyad, a filozófus, a költő, a pap. Ami szunnyad, fel akar ébredni: ha valaha, úgy a modern korban. Ha tehát meg jelenik a mának reggelén egy géniusz, aki ébren van, aki az öntudat igéit hangoztatja, aki nem bölcseletet, hanem bölcsességet hirdet, mely oly szép, mint egy poéma, sőt ennél több, mert reális élet: egymásután kelnek fel álmukból a lelkek s követik a nagy prédikátort.

Ez Prohászka epokális hatásának titka!

Dr. Brisits Frigyes: Prohászka nyelvesztétikája

Prohászka nyelvének alaptulajdonsága akár értekezésben, akár szónoklatban mindig egy és ugyanaz: a költői, elragadó erő. Ez a vonása a tárgyszerűség túlságosan dogmatikus felfogásában talán nem egészen stílszerű, de nem képzelhető el másként s mintegy immanens szükségként parancsolja azt: egyénisége. Ez az egyéniség nemcsak a világban való intellektuális tájékozódás zsenije, hanem a világ fölérzésének „izgalmas szenzóriuma” is. S amikor megnyilatkozik, az utóbbi irányban intenzívebben, gazdagabb termékenységgel fejeződik ki, mint az előbbiben. Ez az oka legfőképpen annak, hogy Prohászka a nyelvben a fogalmi kifejezés éles világosságának – szinte öntudatlanul – nem juttat olyan pozitív szerepet, mint a velejáró érzelmi atmoszféra hatásának. Az objektivitást tehát felváltja a szubjektivitás túlsúlybajutása, ami egyet jelent azzal, hogy a szemléletből Prohászka a tartalmi elemet nem emeli oly uralkodóan ki, mint hangulati hatását. Az értekező stílust tehát nála felváltja a költői stílus, még pedig a modern költői stílus.

Prohászka nyelve azon a ponton lett modern, amelyik a legtöbb problémát adta az elméleti esztétikusoknak, s amelyiken, – ha nem is az ő hatása alatt – de mindenesetre időrendben utána kifejlődött az egész magyar modern költészet: a nyelv belső szemléltető erejének s a költői kép természetének viszonyán. A régi költészet – s hozzátehetjük az értekező műfajokat is – ösztönszerűleg érezte, amit Mayer és Lehmann vizsgálódásai alapján tudunk, hogy a szó általánosító erejénél fogva közvetlenül szemléltetni nem tud s ez volt a lélektani szüksége a trópuszok használatának s kifejlődésének; csakhogy az ezek segítségével megalkotott költői képet rendkívül aprólékos gonddal s mintegy objektív távolságban dolgozta ki. Prohászkánál vázlatosabb lesz a rajz, de termékenyebbek s kiadósabbak az egyes vonások, melyek érzetelemeiből inkább az összhang, az összbenyomás hangulati tartalma lép előtérbe. S hogy a „szemlélet illúzióját” mégis elevenebbé tegye, ezért törekszik nem annyira díszítő, mint inkább karakterisztikus jelzőkre, ezért szeret olyan sok patétikus igét, inkább sejtetőleg érinti, mintsem kifejti hasonlatait, olyan szavakat használ, melyeknek talán önmagukban csekély a poétikai értékük, de érzetelemük rendkívül gazdag, közelebb asszociálják az élet közvetlenségét s így a jelenkor képzet- és érzelmi világából építi ki, telíti meg a maga költői képrendszerét. Festeni nem szeret, szavaiban erősebb a drámai haladásba s mozgásbavágyás, mint a színező nyugodtság. Ez a hevületes nyugtalanság az oka, hogy nála nem találjuk meg a régi nyelv gondosan kimért s megnyugtatóan egyensúlyozott körmondatait. Ezek helyett nagy kontraszt-jeleneteknek mintegy drámai kiegyenlítődését, érzelmi szimmetriáját használja és kedveli. Ebből a drámailag leíró vonásából magyarázható a fokozásra hajló nagy szeretete, az a bizonyos metaforikus sűrűség s amelybe merész kapcsolatokkal bele akarja szorítani, össze akarja foglalni sokoldalú benyomásait, a mondatok egyenletes formáinak gyors változtatása, erős érzelmű monológokkal való átcserélése, refrénszerű szimbolikus mondatokkal történő megszakítása s néha jambikus ritmizálása. Mindezeknek a részletekben nincs mindig nyugodt hatásuk, bizonyos fokig az egység – s az amplifikálás bősége folytán – az arány rovására mennek, de ekkor is hatalmasan érzik rajtuk egy kivételes nagy szellem ereje, amely a maga énjét új, friss és természetének megfelelő formában kívánja kifejezésre hozni. Annál meg nyugtatóbb s felemelőbb, ha az említett vonásokat összefoglaló egységben tekintjük. Ekkor láthatjuk csak őt, hogy Prohászka milyen merész és szerencsés stílus-újító, mily eredeti módon bontotta, törte meg a metaforikus szókészlet megmerevülten átöröklött formáit, mennyi lélektant vitt bele a szó-jelentés tovafejlesztésébe, mennyire az egyéni látás és érzés pszichológiáját tette alapjává a stilisztikai kategóriáknak a mechanikus, szellemtelen használat helyett, s az analógia útján milyen kifejező, súlyos elasztikával gyarapította a szavak erejét s az érzelmi mélység milyen hatalmas kifejezését mélyítette beléjük, s képzelete dús, ünnepi szárnyalása révén mekkora emelkedettséget, igézetet és prózát adott vissza a költői nyelvnek. Mindez romantikus vonás, de a romanticizmus mindig a költői nyelv diadala.

Prohászka (jobbról az első a második sorban) mint legifjabb tanár az esztergomi Papnevelőben (1884)

Gondoljunk csak műveinek egy-két megragadó helyére. „Azután leemeli sebzett kezeit s lábait az Úr Jézus a szegekről, lelép a keresztről s elindul a bódult világba, melyre oly nehéz szíve van s véres kezeivel borogatja az ifjúság felhevült homlokát, meghinti a tiszta leánylelkek liliomait, a rothadó világ fekélyeire ráborítja lázas sebeit s mint Elizeus hajdan a halott fiúra, úgy borul rá a szenvedő Krisztus sebzett testével a világra. Végigmegy a családok szentélyein, parketten és taposott földön; a családi otthonok falára fölakasztja töviskoronás arcának képét. Elmegy a múzeumok, színházak, tánctermek, klinikák, szanatóriumok, tébolydák mellett; megrendül és sír, mint egykor Jeruzsálem fölött. Oh, jöjjetek utánam és küzdjetek; jöjjetek közelebb, ha gyengék vagytok; érezzétek meleg szívem és vérem lehét. Küzdjetek a vérontásig s kérjétek a kegyelmet nemzedékemre való tekintettel, győzni fogtok!” (Elmélkedések. 563. l.) Lessing tapsolt volna e helynek, pedig szépsége talán nem is technikája időbeliségében, hanem összefoglaló vonásainak kontraszt határában rejlik. Mennyi élet, milyen telt indító vonások, milyen mélyből való jellemzés, s az élet mekkora mélységeinek feltárása s az emberi élet milyen sorsszerű, örök állomásai e pár sorban, az egyszerűség áhítatos igézetében. Ugyancsak az összefoglalás nagyszerű ereje, de már valami dörgő, sikoltó pátosz s dramatikus megelevenítés kíséretében nyilvánul meg a következő helyen: „A modern világot sok égető kérdés s kínzó probléma gyötri; szellemi világában sötét felhők járnak, azért világnézetei akárcsak kaotikus óceánok áramai volnának; szociális vajúdásaitól recseg a társadalmi rend Prokrusztesz agyán, de amilyen elgyötört ez a társadalom, oly élénk s szenvedélyes benne az élet vágya; harcol az életért kongresszusaiban, társadalmi mozgalmaiban, tudományában küzd a métely, a méreg, a bacilus ellen; egyleteiben, társulataiban árkot, gátat akar vonni a pusztulásnak”. (Úri és női divatmorál.) A szavakon kevés a stilizáltság, sőt egyik-másik teljesen száraz s mégis a felépítésnek drámai lüktetésében s érzelmi értékű megoldódásában s kiegyenlítődésében milyen erős tömeg- szinte korhangulat kifejezői lesznek. A világító vonás, a teljes képben való precíz kiegészülés homályos bennük, de a hozzájuk fűzött korszerű és aktuális érzelmi élet gazdagon s lenyűgöző realizmussal sugárzik róluk s belőlük vissza.

Prohászka növendékeivel Esztergomban (1902–3)

Az érzetelemek e rendkívül gazdag, intuitív kiemelése adja s fokozza Prohászka stílusának szemlélet-hangulati frissességét és teltségét. Ezt érezzük, midőn ilyen jelzőket használ: „kenyérillatú csók”, midőn a hasonlatok és képeknek inkább tömegerejével, mint formájával él: „a hegyek temperamentuma a szilencium”, a „temetés lélekleleplezés”, „nem minden virág egyaránt olajos; éppúgy nem minden hittitok egyformán áhítatos. A szent Szűz liliom, a szent kereszt illatos fa, de az áhítatnak legolajosabb virága az oltáriszentség”; „evezz a mélyre, ne a genezáreti tó viharos mélységeire, nem is az Atlanti-óceán örvényes mélységeire; evezz ki azokra a különb mélységekre, melyek a szívében nyílnak”. „Ez emberi öntudat az az ,altitudó’, az az örvényes mélység, melynek párkányán szinte reszkető áhítatban fonnyadunk el, mert, mert ott szemébe nézünk halhatatlan lelkünknek s megpillantjuk a végtelenséget az Örökkévalóságot”, midőn képein a cselekvés s történés legkifejezőbb mozdulatait hangsúlyozza, főleg a természeti jelenségek analógiájára: így lesz az inga kilengése nála a szellemi élet, a lélek kilengésévé, a tengerrengés lélekrengéssé. Néha ez a hangulat elemezhetetlen finomsággal, csipkeszerűen oldódik ki szavaiból, midőn például ilyet ír: a lélek lehelete reszket át a tájon.

Ebből a pár vonásból is kitetszik, hogy Prohászka nyelve a legfinomabb művészet. Művészet nemcsak formai szempontból, hanem abban a legmagasabb értelemben, amely a stílusban az egyéniségnek, az eszmének, s a nyelvnek klasszikus összetalálkozását keresi. Talán ez az oka annak, hogy nyelvén, stílusán „a prófétai szerv” ereje s hatása inkább látszik, mint másén.

A hatvanéves Prohászka üzenete a katholikus íróknak

Hogy lesznek-e író-tehetségeink, arra ne legyen gondunk, de arra iparkodjunk, hogy e tehetségeket fölismerjük, kiemeljük; megsegítsük. Ne dolgozzunk reklámul senki mellett, – ne üzzünk személyi kultuszt, – ne tartsuk sas-tollnak a lúd-tollat; de annál inkább iparkodjunk fölszabadítani az arany-tollakat az aranynak láncaitól, melyeket a megélhetés kényszere s az üzlet vet rájuk.

Prohászka Ottokár

Prohászka Ottokár: A Collegium Germanico-Hungaricumban[1]

Sötét őszi est borult a római campagna messze elterülő síkságára; az ég ragyogó színei, melyek a lenyugvó nap nyomában utánozhatlan itáliai változatokban kigyúlnak, lehűltek, s az utolsó bíboros sáv is, mely a tyrrheni tenger delejes tükre felett sokáig szokott küszködni a hamvas enyészettel, kialudt. Klasszikus földön zakatol a vasabroncs-páron tovairamló vonat, ki tudja mily volszk, gót, vandal, német, francia hősök porát rengeti meg dübörgésével. Ha meg is rengeti porukat, de nem kelti föl vasvértes alakjaikat, legfeljebb a mélázó utas emlékezetében. Szegény emlékezet, hogy kínoz, hogy csigáz el öntermékenységed; a szív élénk vágyai, melyek a forrón óhajtott Róma közelében lázas feszerővel tágítják a lelket, kincsestáradból elővarázsolják a világtörténelem valamennyi eseményeit, fölkeltik az isteni s emberi nagyság szebbnél-szebb, hatalmasabbnál-hatalmasabb alakjait s szinte belefáradsz fönséges kontemplációdba.

Tegnap dél óta a gyorsvonat ragad magával Tirol hegyei közül s ma este közeljárok vágyaim céljához, azon helyhez, azon darab földhöz, melynek neve a gondolatot érzelemmé s az érzelmet szenvedéllyé fokozta az ifjúban – s nem vesztett hevéből, nem varázsából cseppet sem, sőt a lelkes emlékezet örökzöld lombjával ékeskedik a férfiúban – ez a név Róma. Lelkemben csengett a régenmúlt időkből a zarándokcsapatok éneke, midőn a Via Flaminia lejtőiről vagy az Appenineken leereszkedő Via Salariáról először megpillantották Róma falait s tornyait:

O Roma nobilis, Orbis et Domina

Cunctarum urbium excellentissima

Rosco Martyrum sanguine rubea

Albis et Virginum liliis candida

Salutem dicimus tibi per omnia

Te benedicimus: salve per saecula.[2]

Hányszor mondogattam, e verset magamban, midőn az esztergomi szeminárium folyosóján sétáltam föl-alá a hetedik és nyolcadik osztály klasszikusait forgatva néha szívesen, néha kénytelenül. Te benedicimus: salve per saecula, – a „salve” azután a képzelet lepke szárnyain gyorsan átrepült tengeren s Appenineken, elandalgott Róma falai mellett, körülrepkedte tornyait, földbe süppedt kapuit, elcsatangolt uccáin s kérdezte: nem volna-e itt hely egy ifjú lélek számára, ki néha álmában is elsuttogja: Te benedicimus: salve per saecula.

Hogy ébredt föl ez a „Salve” most a valóság hatalmával, hogy visszhangzott bele minden gondolatom és érzelmem! S mialatt még csengett a képzelet éneke s mialatt a vonat zakatolása fantasztikus zenét írt a lelkes szavakhoz: berobogtunk Marcus Aurelius falán át a Viminali halomra, a gép sikított, az ajtók nyíltak s én ünnepélyes megilletődéssel léptem Róma szentelt talajára.

A szolgalelkek s a bérkocsisok zsivaján meg nem ütköztem, aki megfogott, ahhoz mentem; a legdühösebb karbonárit is átkaroltam volna. Ki tudja, nem hatja-e meg fekete, kérges lelkét az ifjú lelkesedés tüze, mely felejt szülőt, hazát, házat, hogy eszményeinek éljen, mely elzarándokol az emberiség közös városába, hogy a nemzetiség korlátain túl tanuljon embereket szeretni, s ki tudja, nem ébred-e föl nemes önérzete azon millió szívekben élő hiten és lelkesedésen, mely a pogány nagyság, a klasszikus műveltség, a görög művészet emlékein emelkedő római egyházat s a szentszéket úgy akarja szeretni s soha felejteni, mint az első vértanúk, kiknek sírja tán lábaim alatt rejlik.

A kocsis málhám után ment, én a kocsi mellett álltam. Az est ködös fátyolán átszűrődő gázfény terjedelmes piacot világított meg, a tér közepén vastag vízsugár szökött kétemeletes házmagasságra, átellenben sötét, nagy romok terültek el, üregeikből kétezer esztendő bámult a jövevényre, némely boltív megtörve meresztette karjait a magasba, csonkán és csupaszul méláztak az éjben, – hisz oly sokat láttak, eleget mélázhatnak. Szinte lélekzetemet tartottam vissza, úgy néztem a környezet elmosódó alakjaira, hallgattam a vízsugár lubickolását s a távoli tornyok szaggatott harangszavát. Nem ismertem semmit, nem tudtam, hogy mi ez, ami körülvesz, de oda adnám-e ez elfogult hangulatot, e mindent felölelő sejtelmet a biztos tudásért? mennyivel gazdagabb, mennyivel tartalmasabb volt e fönséges sejtelem az évek, a helyek, az események száraz tudásánál? nem tudtam, mik e romok; vajon Augusztus, vajon Agrippa vagy Nero vízvezetékeiből dől az a vízsugár, vajon a szabini hegyek kopár sziklái közt vagy az albanói lejtők olajfás virányaiban nyílik-e forrása? s az a távoli harangszó, ki tudja mely templom tornyáról hullámzik az égbe, s az a templom, mely sír fölött épült vagy mely szenátori ház helyén, talán Pudens, talán Paula, talán az aniciai család elpusztult telkein?

Ki bírná kifejezni azt a nyílt, őszinte érzelmet, azt az ünneplő hangulatot, mellyel Rómába bevonultam? oly szentek, oly tiszteletreméltók voltak utcái, mint egy ünnepi díszben álló templom falai, oly áhítatra gerjesztettek, mint az oltárról szállongó tömjénfüst s oly csendben méláztak a Quirinál és Viminál halmai, mintha Úrfölmutatás lenne, – csengettyű sem szólt, hogy a csend mélyebb legyen.

A kocsi hosszú utcán robogott végig; nesztelen, csendes volt, embert is alig láttunk; óriási palota szegélyezte egyfelől az uccát, másfelől magas falak alig egyik-másik ablaktól áttörve; a palota szögleténél az utca térre szélesedett, közepén magas obeliszk emelkedett, jobbra-balra a hatalmas gránitszáltól két szoborcsoport, – ágaskodó lovak, melyeket erős kéz fékez, mintha megbokrosodtak volna az obeliszk lábánál zúgó szökőkúttól, mely széles ércmedencébe árasztja vizét; a hétkarú lámpa sugaránál olvastam a föliratot: Opus Phidiae – Opus Praxitelis. Azután meredek lejtőn vágtattunk, egyik-másik ház homlokzatáról a pápai címert s a gázfénnyel küszködő szürkületben a márványlap föliratát lestem el: Munificentia Pii Papae IX. A lejtőről leérve, sürgő-forgó élet vett körül, ügyesen rohanó s egymást kikerülő hintók, lármás kikiáltók, élénk gesztikulálással ingerkedő csoportok; a szűk utcák tömkelegében kocsisom olimpiai versenyzőhöz illő ügyességgel kerülte ki a méta gyanánt álló szegletköveket; még néhány perc s a kocsi megállt a Palazzo Borromeo előtt: „Ecco il Collegio Germanico!” – szólt a Circus maximus kocsisainak sarjadéka az ostorral a kapura mutatva.

Komoran állt előttem a Palazzo, magas földszinti ablakait hatalmas vasrácsok védték, erőteljes emlékül s díszítményül maradtak rajta azon korból, midőn az utcai harcok és versengésekben jó szolgálatot tehettek. Régen volt ugyan, midőn a Colonnák s Savellik párthívei aprózták föl egymást s a Palazzókból várak lettek, de azóta a fölösleges vasrács a reneszánsz palotákról le nem tűnt. Világosság sehol sem látszott. Csak a kapu mellett való ablakból világított bágyadtan az olajlámpa sugara. A kocsi elrobogott. Bemenjek? Honnan merítsem azt a hősi lelket? mert hisz ez azon ház, hová „hét évre temetnek”, hol „csak salátát esznek” és „olajat isznak”, hol „polentával lakmároznak” és „savanyított olajbogyókban dúskálnak.” Ez azon ház, „hol facipőben járnak”, hol „vagy meghalnak vagy megbolondulnak”, hol… stb. De félre sovány rémek, rámuszított titeket a pinguis Minerva, itt terem a babér, máshol más koszorú. Oly bizalommal jöttem ide, hogy azt se gondoltam, mi lesz itt majd velem. Nem bánatosan, nem félénken, hanem örömmel fogtam a csengettyű húzóját; idegeimen a fölhevült vágy s a lázas érdeklődés villanyfolyama futott végig, karom megrándult, a csengettyű szólt, s amint jöttem, úgy léptem át a küszöbön kétkedés, gyanakodás nélkül … gyermeknek jöttem ide.

Prohászka és tanártársai kiránduláson az esztergomi Mexikói erdővédlaknál (1902)

Tito, a portás, római komolysággal fogadott, a „grandezzá”-t kifejező arcvonásokban a meglepetésnek árnyalatát sem láttam; nyugodtan nézett meg tetőtől-talpig, azután gondolta: „puo passera” (mehet). Tito kiszolgált pápai zsandár volt, akinek éppen a pápai uralom utolsó éveiben elég alkalma nyílt bőséges emberismeretet szerezhetni. Mindig a tisztelet bizonyos nemével néztem Titora, annál is inkább, mert külső viseletében is megőrizte a Titus névhez fűződő vespasiáni méltóságát. Különben sem volt közönséges ember az ilyen Tito-féle kiszolgált pápai zsandár. Ha a rend s az igazság közegeinek minden főváros ad alkalmat cifra tapasztalatokra, mennyivel inkább Róma az ötvenes s hatvanas években. Nyüzsgő hangyabolya az áskálódásoknak és fondorkodásoknak, hol a legkétesebb exisztenciák is találtak foglalkozást s hozzá jövedelmet a turini s később Florencre avanzsirozott kormány pénztárából. Foglalkozásuk nem volt más, mint közvéleményt csinálni. Rómában zsoldjukat elkölteni s egyes verekedésekben vért ontani, de inkább mások által s mások bőrén ontatni az „Italia Unita” ragyogó eszményeiért.

A colisseum éjféli magányában, a palatium romjai közt, az osteriák alacsony boltívei alatt – éppúgy, mint a porosz követségi palotában egyre folyt az aknamunka, az összeesküvés, a lazítás, forrongás. A megvesztegetés kaput nyitott magának mindenfelé, még a Vatikánba is, eljutott melengető sugara egyik-másik könnyűvérű pap elámított szívéig s üres zsebéig. Az italianissimik elfojtott gyűlölettel kritizáltak mindent az államtitkártól kezdve az utolsó karabiniereig, tomboltak minden ellen, amit a pápai kormány tett. Az olcsó ígéretek a szívesen elhitt jobb jövő reményével szövetkeztek – a boldog, adótalan idők eltörlésére. De hisz a többit tudjuk, – beállt a nemzeti nagylét a papíron fungáló elsőrendű haderővel, mely nem létezik s csoda – mégis eszik; beállt a húszszor, sőt harmincszor nagyobb adó, mint amilyen volt XVI. Gergely alatt, s megmaradt a polenta s a kirántott tökvirág. Voltak különben olyanok is, kik ingyen lelkesültek, kik a nemzeti nagylét ősrómai eszméivel telítve küzdöttek az „utolsó zsarnoktól” bitorolt darab földet Itália géniuszának átadni. Tito hű zsandár volt, a buzzurikát nem szerette, – kócsagos tripicsét a portás lapos sapkájával cserélte fel s a szentszéktől kis nyugdíjat húzott.

Tito a P. Rectorhoz vezetett.

Egyszerű, kis szobában, melynek padlója tégla volt, fogadott egy nyíltarcú, méltóságos s mégis megnyerő alak, fején magas háromágú birettummal, – leültetett, kérdezősködött az útról, az otthonról, a honvágyról, biztatott – ez volt a P. Steinhuber. Az egyszerű, ceremóniátlan modorban az elüljáró a szellem ereje s a szeretet közvetlensége által hódított. E modora állandó volt, minden ügyben hű maradt hozzá; külsőség csak annyi volt rajta, amennyi ezen kitűnő, jellemes jezsuita elszánt és férfiakat nevelő felfogását és rendeleteit alumnusaival megérteté; mindig úgy bánt velünk, mint kikről jó véleménye van; a panaszok vagy nehézségek elintézésénél keveset szólt, sohse szidott, akit szidni kellett volna, az úgy sem maradt ott. A panaszokat úgy intézte el, hogy az illető belátása és önérzete s nem bármi néven nevezendő fenyíték döntötte el az ügyet. Lelkes tisztelet és odaadó bizalom fogamzott meg mindnyájunkban iránta s emléke bizonyára belejátszik azon vonások kiválasztásába és színezésébe, melyekből öntudatosan-e vagy öntudatlanul azon lelkünknek imponáló alakot és képet szőjjük, melyet eszménynek nevezünk.

* * *

Az első napokban még szabad volt a vásár. Jóllehet még nem voltunk befogva a collegium házirendjébe, mégis a benyomások változatos játéka máris megkezdte lelket művelő munkáját. Rómában minden nevel, – minden emel, minden nemesít – tágítja a szívet, eszmékkel tölti el az értelmet.

Először gyerünk Szent Péterbe! Szent Pétert akarjuk mindenekelőtt látni, ez volt a jövevény kis csapat jelszava. Tehát Szent Péterbe irányult első menetünk. A szűk uccákat lármás élet visszhangoztatta. Mindenszentek előnapján, de különben is volt mit kikiáltani. A füvek, saláták, gyümölcsök, káposzták, virágok, bogyók sohasem hallott neveit, mindenikét más-más melódiában hangoztatták asszonyok, férfiak; némelyik a „broccoli” és „carciofoli” prózaikus hangzását valamely népszerű opera motívumára húzta, közbe az „aqua acetosá”-át kiabálták a Magnificat hatodik módusára emlékeztető neumával, azután az „Olive” zengett monoton recitácivóban; a „Fanfulla” és „Capitan Fracassa” ércmellű kikiáltói változékony sikerrel torkolták le egymást s a vad zsibajba szelídebb zönge gyanánt vegyült az „Italie” költői nevének melankóliája. De mily hangok, melyek e város utcáin és terein rezegnek! mintha a debreceni megbukott színház első énekeseiből szakadtak volna ide. Itt-ott a magas emeletek szűk ablakaiból vagy a háztetőkön emelkedő Logiákból lepedők és ingek, s más megnevezhetlen vászonformák lengtek ünnepi zászlók gyanánt. A boltokban sajtok és mindenféle színű és átmérőjű hurkákból finom reneszánsz stílben panteonok és portikusok emelkedtek; babérkoszorús szalonna s más hús-hasábok piramisokká rendezkedtek; melyek közt a Madonna képe s az olivolaj lámpa fénye mosolygott szendén. Kovácsműhelyekben s más utcára szolgáló s nyílt asztalos-, bádogos-, rézművesműhelyekben a pörölynek s kalapácsnak akadt dolga; – tőszomszédságukban jeles antikváriusboltok nyíltak, az ajtó előtt a falhosszában a teológia és filozófia lángelméinek gondolatai tömörödtek vaskos fóliánsokká; – a fóliánsra támaszkodik az éppen alkuba keveredő ostiai vagy tiberisi halász, lóg elől nyakáról a széles, kagylóalakú kosár, kurta, torpedóalakú halait méregeti, a mellette elsurranó dáma önkénytelenül elfordítja fejét, az a sós halszag még desztillálva sem jó parfüm. Itt egy Monsignore kocog botjával, zsebéből kilóg a konyhára való vásárfia. S amit az ember lát, az alakot, a színt, azt csak leírhatja, de amit hall a sürgő, nyüzsgő embergomolyban, eszeveszett lármává, zsibajjá kuszálódik.

Sötéten néz le a Pantheon a lármás, újkori népre; oszlopai feketék, piros tégláit néhol porrá őrlé az idő; nehézkesen emeli tágas kupoláját, mely hajdan bronzöntvényekkel díszítve ragyogott Agrippának itterjeszkedő fürdőiben. Kerületének hátsó része mélyen lent van a földben, a fölhalmozott törmelék fölemelte a város talajszinét sok emlék kárára, de a város hasznára – a féktelen Tiberis ellen. A Pantheon nem emelkedhetett, s azért mihelyt a Tiberis kiönt, a Pantheon mindjárt úszik.

Prohászka püspökké szentelése Rómában (1905)

Törtettünk előre a girbe-görbe uccákon. Min den új volt, minden meglepett. A falusi nép csúcsos kalapjával, kerek köpenyével, harisnyára zsinórozott saruival, a trasteverei asszonyok hollós szemeikkel, a városi nép kellemteljes hatékonysága és előzékeny udvariasságával elkapkodták tekintetünket; csupa új látvány, új tünemény! A házak oldalán a Madonna képe díszlik, lóg előtte a pislogó olajlámpa, az emeletből csigán magához vonja azt a ház leánya, olajat önt bele, – holnap van Mindenszentek. Majd az Angyalhídhoz értünk. Ott lent a travertini ívek alatt pillantottam meg először azt, ki az Aeneis szavaival jóval előbb mutatta be már magát:

„Ego sum, pleno quem flumine cernis

Stringentem ripas et pinguia culta secantem.

Caeruleus Thybris, coelo gratissimus amnis.”

s méltóságát zengette egy más vers:

„Corniger hesperidum fluvius regnator aquarum.”

Mint a család kamaszévekbe felcseperedett gyermeke, önfejű is, szilaj is, – rontó Pál s mégis szeretik, sok jó szót mondanak neki s ha meghalna, keservesen siratnák, mert hozzászoktak s életükbe szövődött be képe: olyan ez a Tiberis az örök városban. Mennyi kárt, mennyi bajt hozott már a világ királynéjának fejére, délcegen nekirontott falainak, tréfába se vette, mintha irigyelte volna, hogy örökre épültek. Aztán megint megszelídült, nem tajtékzik, nem dühöng, de azért csak meglátszik rajta szelíd indulatában is pajkos, truccos volta, mert hogy tekerődzik s hogy csatangol kénye-kedve szerint az örök városban. Rómának előtte nincs nagy respektusa. Majd balra, majd jobbra vetődik árja, azután ismét széles kanyarulatban, aztán terpeszkedik s még egy szigetet is kanyarít az örök falak közt. Mire pedig kiért, öreg urat játszik, lomhán kúszik Ostia felé, vonakodik sírjától, a tyrrheni tengertől.

Anka János: Prohászka, az ember

I. Prohászka püspök nyilatkozata az Életnek

Az Élet nagynevű főmunkatársát a nevezetes évforduló alkalmából néhány kérdéssel kerestem fel székesfehérvári palotájában. A püspök nagy szeretettel beszélt a lapjáról, a keresztényszellemű belletrisztikáról, mely – úgymond – fontos irodalomtörténeti missziót teljesít.

– Az Életnek kezdettől fogva szellemi vezére volt kegyelmes uram, – tettem fel az első kérdést – a lap és a katholikus irodalom beváltották-e a hozzájuk fűzött reményeit?

– Az Élet – mondotta – annakidején a legjobb időben állott a munkába. A kozmopolita irány elöntötte az irodalmi berkeket, a közönség ízlése megromlott, de még mindig élt a nagy tradíciók tudata a lelkekben. A nemzeti irodalom szálai nem szakadtak el mind, még össze lehetett fűzni a múlttal a jövőt. Az Élet a maga munkaterületén ezt a feladatot vállalta, a nemzeti irodalom életfolytonosságát biztosította. Nagy hasznára volt az irodalmi kultúrának.

A dekadens jelenségekkel szemben sok örvendetes jelenséget vehetünk már észre. Az irodalomban is megmozdultak a tisztább, tartalmasabb élet energiái. A pesti irodalom még javában virágzik, de az országban a nagy perifériákon érik a keresztény szellemű irodalom vetése. A léha, szabados szellemmel szemben területet hódítanak a komoly írói és művészi törekvések. Ebben a hódításban szívesen veszünk részt mi is.

– A vallásos költészetre korszakos hatása volt kegyelmes uram fellépésének: a „Diadalmas világnézet” inspirálta a modern katholikus poétákat. Mi a véleménye a vonatkozó költői termékekről?

– Az én munkásságomról mostanában többen írtak, az Élet is szép cikkekben fejtegette, hogy mennyit használtam a katholikus lírának. Úgy gondolom, nagyon túlozzák az én érdemeimet. A vallásos költészetről esztétikai ítéletet nem mondhatok, arra nem tartom magam illetékesnek. A formát, a nyelvet csak esztétikus értékelheti, de a tartalomhoz hozzászólhatok magam is. Ezt pedig nagyra tartom. A katholikus költészet és általában a keresztény szellemű irodalom szellemében, tartalmában nagyon szerencsés megnyilatkozása a modern léleknek. A lelkek és az ideálok teljes harmóniában vannak.

A katholikus írókat ismerem, munkáikat olvasom, figyelemmel kísérem őket és mondhatom, hogy nagy örömöm telik fejlődésükben. Nem egynek irodalomtörténeti értéke van. Minden esztétikai szemponton túl nagyra értékelem hűségüket, önzetlenségüket. A mi embereink nem anyagi javakért dolgoznak. A másik táborban eddig közülük sokan országos nevet szerezhettek volna és mégis megelégszenek azzal a kisebb publicitással, amit mi adhatunk.

– Az életéből is szeretnék hallani valami érdekességet, kegyelmes uram. Hol végezte iskoláit? Melyik volt az első írása? Úgy tudjuk, belletrisztikai dolgozatokat is írt?

– Az életemből nem tudok semmi különös dolgot mondani. Az én életem is olyan volt, mint a többi emberé: küzdöttem, dolgoztam. Nyitrán születtem, ahol atyám hivatalnok volt. Iskoláimat Nyitrán kezdtem, Rózsahegyen folytattam. Losoncon két évig tanultam a református gimnáziumban. Az után Kalocsán jártam a jezsuitákhoz, majd Esztergomba kerültem és Rómában elvégeztem a germanico-hungaricum-intézet évfolyamait.

Nagy hálát érzek egykori tanítóim, tanáraim iránt, akik közül többen nagy hatással voltak a lelkemre. Elemista koromban egy ferencrendi barát tanított nagy szeretettel, Losoncról egy Tamás nevű tanár emlékét őrzöm. Kalocsán P. Raile kedveltette meg velem az irodalmat. Pompásan tanított. Jutalmakkal, lelkes szóval buzdított minket munkára. Itt írtam verseket, szépirodalmi kísérleteket, de azok nem jelentek meg nyomtatásban. Most is őrzök néhányat emlékeim között. Itt arattam az első írói sikert is. P. Raile könyvet tűzött ki jutalmul annak, ki legszebben írja meg a Grachusok anyjának beszédét fiairól. A könyvet én nyertem.

Kalocsán szavalgattam, beszédeket tanultam. Otthon én voltam a családi szavaló, ha vendégek jöttek, nyomban kiállítottak szavalni. Így tanultam meg a fellépést, a szónoklatot. Mikor Esztergomban a papnevelőbe való felvételért jelentkeztem, Aranyszájú Szent Jánosnak egy halott felett tartott híres beszédét mondottam el eredeti szövegében. A bizottságban Simor János elnökölt és a végén megdicsérte görög szónoklatomat. A beszédet most is hibátlanul tudom.

Első komolyabb írásom Assziszi Szent Ferencről szóló tanulmányom volt. Ezt elvittem Zádori János prelátus-kanonokhoz, aki abban az időben a Magyar Siont szerkesztette. Az öreg úr, ki derék magyar ember volt, elolvasta írásomat és így szólott:

– A cikk jó, azt közölni fogom, hanem a nevet nem lehet aláírni. Prohászka Ottokár … Ezt a nevet nem lehet kinyomtatni az én lapomban. Majd én keresek valami jó magyar nevet. A lap legközelebbi számában azután nagy érdeklődéssel olvastam, hogy az én cikkemet – „Pethő Rudolf” írta. Ezen a néven írtam sokáig a Magyar Sion-ba.

Zádori Jánostól kaptam az első honoráriumot. Cikkeim nagyon tetszettek az öregúrnak. Egyszer fölkeresett a lakásomon és ünnepélyes arccal egy borítékot tett az asztalra.

– Itt a jutalom, mondotta. A borítékban 100 forint volt.

– Élete nevezetes évfordulója alkalmából, kegyelmes uram, mit üzen az Élet útján a katholikus íróknak?

(Az üzenetet lapunk más helyén faximilében közöljük.)

II. Mit mondanak volt tanárai?

Dr. Csősz Imre, a nyitrai kegyesrendi gimnázium volt igazgatója egykori növendékéről egy kéziratban levő biográfia szerint az alábbi jellemzést adta:

Prohászka Ottokár dr. püspök úr a nyitrai főgimnáziumnak, mely Isten után méltán önmagára visszavetődő sugárzat gyanánt tekintheti a kiváló férfiú emelkedését, – a múlt század hetvenes éveiben, három osztályban (így 1870–71-ben a negyedikben) növendéke volt.

Már fiatal korában jövendő nagyságának alapját tette le vasszorgalma és példás erkölcsi viselete által. Sajátjuk a nagyrahivatott egyéneknek, nem állapodni meg itt a jelenlevőknek szűk látóhatárán, hanem lelkük szárnyaival átkarolni a késő jövendőt, melynek már ifjú lelkükben csírázni szoktak magvai és sarjadozásnak indulni.

Igaz ugyan, hogy a gyönge bimbó érett gyümölccsé csak fokozatosan válik, de Prohászka Ottokár már zsenge korában, mint ifjú, szép reményekre adott biztos kilátást.

Iskolai köteles tanulmányait, amelyeken kívül szabad idejét más hasznos tárgyak elsajátítására és komoly olvasmányokra fordítá, oly ernyedetlen szorgalommal végezé, hogy tanulótársai sorában fölötte kitűnt. Legszebb ékessége volt mégis a különben is ritka tehetség és tulajdonokkal megáldott ifjúnak jó szíve, gyermekded hite, a vallásos érzület, isteni félelem és megható ájtatosság.

Leendő hivatásának legkiválóbb jele az vala, hogy Prohászka, ki jó szüleitől mély vallásosságot örökölt, örömét, gyönyörűségét főleg abban találta, ha templomba mehetett, ha délesti istentiszteleten, a rózsafüzér-imádságon is, mint a szeplőtelen Szűzanya buzgó fia, jelen lehetett és mivel lelke lelkéből vonzódott az oltárhoz, az isteni szeretet ezen tűzhelyéhez, ha Krisztus Urunknak a szentmisénél minél többször szolgálhatott, ministrálhatott, ha prédikációt hallgathatott, ha szeretetreméltó, tiszta lelke másokat is jóra, igazra buzdíthatott, vezethetett.

Mennyi tiszteletgerjesztő vonás ez ifjú élet minden-minden mozzanatában, ha csak száraz vázlatból tekintjük is!

De nekem, ki pályájának gyermekkorában évekig figyelő tanúja lehettem, mindig lelki szemeim előtt áll az a Prohászka, kinek a bölcsesség adománya csillogott értelmes arcán, kit az alázatosság, őszinteség, jámborság, az egyszerű és leplezetlen igazság hő szeretete, vagyis az isteni hit, remény és szeretet s az ezekből sarjadzó erkölcsi erények: az okosság, mértékletesség, igazságosság és lelki erősség ajánlottak.

Így természetesen az ő imádságos lelke a hála szent érzelmeit ápolta. Azért valahányszor a nyitrai piarista-templom előtti szent keresztnél az ösztöndíjas tanulókkal imádkoztam, énekelgettem, Prohászka Ottokár mindig az elsők között állott mellém és mint egy igazi angyal, épületesen buzgólkodott, forró hálát rebegve a jótevőkért.

Elérkezett az idő, hogy Prohászkának életpályát kellé választania. Azon bölcsességénél fogva, melyet az égi malaszt gyúlasztott kebelében, jókor belátta, hogy ő csak úgy lehet boldog, ha másokat is boldogíthat. Már alig várta, hogy a tettek mezejére lépve, Isten dicsőségét egész erejével előmozdítsa, saját és mások lelkiüdvét munkálja. Lángbuzgalmának sugallatából papi pályára szánja vala magát és Esztergom főmegye lőn szerencsés őt növendékei közé sorozhatni.

P. R. E. S. J.,[3] ki az ifjú Prohászkának, mint konviktornak két évig tanára volt Kalocsán, a hozzáintézett kérésre a következőket írja Prohászka Ottokár tanulóéveiről:

Ha keveset írok, csak általános szólamokat halmoznék össze; … tulajdonképpen, az igazat megvallva, sokat úgysem írhatnék. Kedves Ottokáromhoz ugyanis csak két évig volt szerencsém, V. és VI. osztályban; én még akkor fiatal tanár, csak magiszter voltam; jól el voltam halmozva tanórákkal és tantárgyakkal; 22–24 tanítási órámra kellett fordítani minden szabad időmet előkészületül; jóformán csak az iskolában érintkezhettem tanítványaimmal. Igaz, Ottokár, mint konviktor, a házban lakott velünk együtt, de mégis elkülönítve, szigorú napirend korlátai között; így a vele való érintkezés is meg volt nehezítve. Mindazonáltal a mindennapi iskolai érintkezés két éven át elég bepillantást adott lelkébe, eléggé tájékozódhattam jelleme és erkölcsei iránt.

Ritka szép ifjújellemet ismertem fel benne. Nehéz minden szép vonását híven visszaadni. Az a nyílt arc, az a mindenkor derült homlok, az a fesztelen, nemes magatartás, az a folyton barátságos mosoly, az a vidám, szerény tekintet még mai napig is mintegy megigézőleg állnak előttem. Hozzá még az a kitűnő tehetség egyaránt minden tantárgyra, melynél fogva egyaránt kedvence volt minden tanárának; azután nemes, fennkölt társalgása, melynél fogva társai kivétel nélkül kedvelték, tisztelték, becsülték és szerették; az ő egyforma viselkedése minden időben, mindenki iránt, minden fennhéjázás nélkül, úgyhogy senkivel sem éreztette fölényét, pedig osztályának szellemóriása volt, (ha ily kifejezés meg engedhető 15–16 éves ifjúról!?); továbbá páratlan kötelességtudása, melynél fogva egyforma készültséget tanúsított napról-napra úgyhogy a lelkiismeretesség és állhatatosság példaképe gyanánt ragyogott részint megszégyenítőleg, részint buzdítólag iskolatársai előtt; az intézeti életben pedig a fegyelem pontos megőrzése, az intézeti szabályok becsülése, udvariasság és előzékenység elöljárói és növendéktársai iránt… mindezek mindmegannyi kedves jellemvonásai, melyek emlékét intézetünkben felejthetetlenné teszik minden időre. A nyilvános fellépésekben, mint osztályának princepsze, mindig vezérszerepet játszott; kitűnt e téren is mint ügyes szavaló tiszta szép kiejtésével, díszes, kerekded taglejtéseivel, távol minden tettetéstől, dagályosságtól és mesterkéltségtől stb., stb.

Alig vettem észre, hogy mégis megeredt a tollam; pedig még akart folyni, túláradni a lelkesedéstől az én legkedvesebb tanítványom iránt, akinek érdemdús fején szívem legnagyobb örömére a méltán megérdemelt főpapi mitrát látom tündökleni. Isten éltesse ad multos annos!

…Örülök, ha némileg hozzájárulhattam az én Ottokárom dicsőítéséhez, akire mindig szent büszkeséggel tudok csak visszagondolni.

III. A nővére a püspök gyermekkoráról

Özv. Nagy Alfonzné szül. Prohászka Marian a következőket beszélte Prohászka püspök gyermekkoráról:

Hárman voltunk testvérek és mind a hárman élünk. Ottokár, én és János, aki tisztviselő Budapesten. Ottokár volt a család szemefénye. Már egészen kisgyerekkorában feltűnt éles eszével és komolyságával, mely reánk nemesítőleg hatott. Kicsiny korában oltárokkal játszott, oltárokat épített és mindig mondta, hogy pap akar lenni. Később a gimnáziumban ez a szándéka még jobban erősödött. Édesatyánk világi pályára szánta, azt szerette volna, hogy állami tisztviselő legyen. Ottokár mindvégig megmaradt elhatározása mellett. Mikor pályát kellett választani, édesatyám szigorúan el akarta téríteni szándékától, de Ottokár addig kérlelte, míg beleegyezett abba.

A vakációkat többnyire otthon töltötte. Nagyon szeretett utazgatni. Többször volt Tirolban. Szüleinket nagyon szerette; különösen édesanyánk iránt viseltetett gyöngéd szeretettel. Természetesen mi nagyon büszkék voltunk Ottokárra. Ha vendégek vagy rokonok jöttek hozzánk, Ottokár szavalt, verseket mondott el és ez nagyon tetszett mindenkinek. Az ismerősök és a tanítói mondták, hogy kiváló ember lesz belőle.

Rómában 7 évig volt. Ez idő alatt nem járt itthon egyszer se. Édesapánk római tartózkodása alatt elhalt és ő már csak a sírját láthatta viszont, mikor a római intézet elvégzése után hazajött. Az utolsó években Tirolban laktunk, mert oda helyezték át édesatyámat.

IV. Mit mond egy tanulótársa?

Dr. Rovnyán János vácegyházmegyei lelkész, Prohászka püspök volt osztálytársa, a következőket beszélte el Prohászka tanulóéveiről:

Közöttünk mindig az első volt. Nemcsak ismereteivel, nagy eszével tűnt ki, hanem szorgalmával és példás magaviseletével is. A feladott leckéket olyan precízül tudta és a legnehezebb feladatokat úgy átértette, hogy az feltűnt a tanároknak is. Már akkor egész kis tudós volt. Könnyen tanult és nagy örömmel foglalkozott a tantárgyakkal. Azonkívül sokat olvasott.

Sokunknak azonban inkább erkölcsi fölényével imponált. Bámulatos erkölcsi érzéke, finom lelkiismerete volt. Erkölcsi és hitéleti kérdésekben az első tekintetre meglátta az evangéliumi szempontokat. A lelkivilágát, szíve tisztaságát talán az jellemzi a legjobban, hogy néhány perc alatt készült el mindig a gyónásra. Mi órákig gondolkoztunk, vizsgáltuk lelkiismeretünket, de ő mindig készen volt.

Egyszer beteg volt és félig tréfásan, félig komolyan kérdeztem:

– Ottokár készen vagy az utolsó ítéletre?

Komolyan, elmerülve felelte:

– Készen vagyok mindig, minden pillanatban.

Romában mindig eminens növendék volt. Vizsgái nyilvánosan, ünnepélyes keretekben folytak le. Olyankor díszes hallgatóság gyűlt össze a Germanico-hungaricum-intézetbe. Híre kelt nagy tudásának és fényes eszének. Mazella bíboros rektor rendkívül nagyrabecsülte. Egyszer ezt a nyilatkozatot tette róla:

– Prohászka olyan nagy elme, hogy milliókra fog hatni. Ha eretnek lenne, népeket zavarna meg, ha pedig mindig ilyen buzgó marad, rendkívüli szolgálatot fog tenni az egyháznak.

Rómában az intézetben nagyon szerették a németek. Wertmann prelátus, a Karitász-Szövetség titkára még Rómából nagy tisztelője maradt a püspöknek.

V. A környezetéből

A püspök egyik udvari papja a következőket beszélte el mindennapi életéről:

A kegyelmes úr a legjobb, legelőzékenyebb ember, akit valaha ismertem. A mindennapi érintkezésben lehet igazán megszeretni. Hivatalos ügyekben és egyéb dolgokban is odaadó figyelmet és szerető érdeklődést tanúsít. Mindent ő szokott intézni. A napi postát ő bontja fel, a beérkezett iratokat átnézi és vagy sajátkezűleg intézkedik nyomban, vagy a részletekre is kiterjeszkedve utasítást ad az irodának. A figyelmét semmi sem kerüli el.

Óriási levelezése van. Ezrek és ezrek keresik föl az ország minden részéről a legkülönbözőbb ügyekben. Minden levélre válaszol, még pedig legtöbbször sajátkezűleg írja meg a leveleket.

A székesfehérvári püspököt mindenki megtalálhatja bármikor. Mindenkit fogad. Sokan is keresik fel. A hívekkel és idegenekkel is szívélyesen érintkezik, mindenkivel szemben atyai szeretetet tanúsít. A mindennapi élete rendszerint a következő: reggel fél 6–6 órakor kel föl, lemegy a kápolnába, ott misézik, majd fél 8 kor bemegy reggelizni; azután dolgozik, elintézi a postát, az iroda jelentéseit meghallgatja és fél 11 órakor audienciát ad.

Az ebéd rendszerint 1 órakor van. Ebéd után dolgozószobájában karosszékben átnézi a lapokat. Ez a pihenése tulajdonképpen. Utána újra dolgozik, majd késő délután sétálni megy vagy a kertbe, vagy a városba. Vacsora 8 óra körül van, utána egy keveset elbeszélget s aránylag korán visszavonul pihenni. Nagyon megszokta a szemináriumi életmódot, a fegyelmezett, pontos idő- és munkabeosztást s azt most is betartja.

A püspök nagy örömmel kultiválja a szentséglátogatást, egyik leghívebb gyermeke az Eucharisztiának. Főpapi tevékenysége nem merül ki az egyházmegye szorosan vett kormányzásában és a reprezentálásban, hanem a pasztorációból is részt kíván magának. A híveivel közvetlen, meleg érintkezést tart fönn. Állandóan látogatásokat tesz a városban, úgy az előkelő családoknál, mint a szegényeknél, kik főpapi támogatására és vigasztalására szorulnak. Ha tudomására jut, hogy valamelyik híve nehéz helyzetbe jutott, felkeresi otthonában és szeretettel igyekszik segíteni rajta. Nagy szívekincseit, anyagi támogatását egyaránt apostoli kézzel osztja szét a szenvedők között. Minden hónap első péntekén a barátok templomában gyóntat, ahol nagyon sokan nyernek tőle lelkierőt.

Prohászka íróasztala

A város egész társadalma, pártkülönbség nélkül, a legnagyobb szeretettel és bizalommal van iránta. A papjai is talán nem az országos hírű tudóst és szónokot tisztelik benne, hanem a szerető szívű főpásztort, ki valóban fényes példája a modern időkben a magyar püspöknek. A szent-páli gondolat megtestesülése: mindenkinek mindene.

Önmagáról, saját személyéről soha nem beszél, az ünnepléseket lehetőleg elkerüli. Éveken át voltunk mellette, és nem emlékezünk arra, hogy magatartásában vagy hangulatában valami emberi gyengeséget tapasztaltunk volna. Mikor élete egyik legnagyobb megpróbáltatása sújtotta, néhány pillanatig szótalan lett, arcán látszott a lelki izgalom, de egy méltatlankodó szót sem ejtett ki. Erős, kemény embernek, törhetetlen apostoli energiának bizonyult a megpróbáltatásban is.

VI. Prohászka és az ifjúság

Dr. Wolkenberg Alajos egyetemi tanár, a Szent Imre Kör vezetője Prohászkának, a keresztény ifjúság érdekében kifejtett tevékenységéről a következőket mondotta:

Az egyetemi és főiskolai katholikus ifjúságért folytatott munka tulajdonképpen több mint három évtizedes akció és a halhatatlan emlékű Zichy Nándor grófnak gondolatai és művei közé tartozik. A művet lassan, de eredményesen fejlesztette az idő és sok jelesünknek munkája. Legelőször a Szent Imre Kört alapították Zichy Nándor gróf, Steiner Fülöp dr. és Kisfaludy Á. Béla dr. (1888), de midőn a körnek előbb önképző, majd társadalmi és toborzó szerepe nem bizonyult elégségesnek a feladatokra, Glattfelder Gyula dr. csanádi püspöknek hatalmas és szerencsés gondolata a két Szent Imre Kollégiumot alkotta meg.

A szerencsés ifjak mellett, akik a kollégiumok tagjai lehetnek, igen nagy a számuk azoknak a kevésbé szerencséseknek, akik sem a kollégiumok, sem más internátusoknak tagjai nem lehetnek, hanem a fővárosban szerteszórtan és szellemük és erkölcseik kínzó veszedelmeiben élnek. Azért a mai irány és jelszó is ez, hogy minél több kollégiumot és intézetet kell létesíteni és bennük az ifjúság szellemét, lelkét katholikussá kell nevelni. És áldott minden lépés és áldott minden törekvés, mely ebben az irányban mozog.

Viszont soha sem lesz elég intézet a katholikus ifjaknak befogadására, különösen nem, ha az idei Szociális héten kitermelt „több termelés” paragrafusát végre is hajtják. Soha sem lesz elérhető, hogy minden katholikus diák internátusban nevelődjék.

Ezekből a megállapításokból indult ki a Szent Imre Kör, mikor már évek óta azon dolgozott, hogy a kör életének komolyabb, gyakorlati és szociális irányt adjon, melyet a háborús tapasztalatok és az egyetemi ifjúsági élet újabb eseményei is igazoltak és követelték: az intézeten kívül álló ifjaknak toborzását és a szegényeknek rásegítését tanulmányaik gondmentes végzésére. Meg volt győződve a kör nemcsak arról, hogy ezzel az irányával és munkájával semmi más akció elé nem vet akadályt, de viszont arról is, hogy jelentős hasznot hajt a katholikus diákok ügyének és hogy ezzel tartozik is a magyar katholicizmusnak.

Közelről láttam a körnek tervelgetését, elhatározását és munkáját a Pro inventute catholica-akcióban és meggyőződéssel mondom, hogy munkáját eddig jól végezte. Ügyesen gondolta ki és technikai részét is pontosan végezte, de az ügyet országos, diadalmas közüggyé Prohászka püspöknek nagy szelleme tette.

Mikor felkérték az ifjak, hogy a plébániákhoz intézett kérő levelünkhöz néhány ajánló sort írjon, nem nézte, ki kéri, csak azt látta, hogy a vállalkozásban lélek van és hogy hasznos és katholikus ügyben kell cselekednie. És egy-két perc alatt megírta ezt a néhány sort, mely a magyar katholikus diákügynek mindenkor jeligéje lesz:

A hitnek s a hitetlenségnek, a hazafiságnak s a nemzetköziségnek harca kiterjedt most már az élet egész vonalára s folyik minden fegyvernemmel. Lélek és lelketlenség, terror és szervezkedés, szeretet és gyűlölet, csábítás és hithűség ütközik e harcokban. A szabadkőmívesség felhasználja az egyetemi ifjúságnak szorult anyagi helyzetét is s a mostani nagy drágaságot, s nagy áldozatokkal siet felkarolására s ezáltal megtévesztésére és eltántorítására. Értse meg hát mindenki s elsősorban a keresztény társadalom, hogy mi minden forog itt kockán, s ha tud milliókat áldozni a sajtóért, a betűk ólomkatonáiért: ne áldozzon kevesebbet a hit s a haza reményéért, az egyetemi ifjúságért.

Székesfehérvár, 1918. május 9.

Ezt követték az Alkotmányban a Pro inventute catholica és Pro re christiana cikkelyei.

Akkor mondom ezeket, mikor a Szent Imre Kör Pro inventute catholica akciójának napi zárlata közel 200.000 (kétszázezer) korona bevételt mutat és az ifjúság öröme ujjong mellettem. Akkor szólok, amikor az október 10‑i ünnep alkalmából minden katholikus magyarnak lelke meghevül az elismerés, bámulás és hála érzéseitől, azután tisztelettől és szeretettől az ünneplő püspök iránt. Mikor sokan gondolnak arra, mit adhat vissza a magyar katholikus és keresztény közélet megújhodása és emelkedése apostolának, akinek gondviselésszerű egyéniségében olyan harmonikusan egyesül a nagy apostolok lángoló ereje, Pázmánynak széles látása és a XX. század emberének, tudósának, papjának, egyházfejedelmének finom megértése és hódító zsenije.

A magyar katholikus ifjúság hálája mellett hitvalló lelkét és munkálkodó kedvét hozza a püspök elé az ünnepen és vezetését, és atyai és apostoli jóindulatát kéri.

Prohászka tanítványaival Esztergomban (1901–2)

VII. Székesfehérvár egyik főtisztviselőjének nyilatkozata

Kovács Ágost Sándor, Székesfehérvár városának tanácsosa az alábbiakat mondotta:

A városi hatóság fiúi hódolattal és szeretettel viseltetik a püspök iránt, ki a legnépszerűbb ember nálunk. A hatóságokkal az érintkezése szívélyes, barátságos, soha a legkisebb súrlódás sem volt köztünk. Nemes emberszeretettel és apostoli lélekkel támogat minket. Hívei föltétlen ragaszkodással vannak iránta. Itt nálunk talán nem annyira az országos hírű főpapot dicsőítik, mint inkább a kiváló embert, a nemesszívű atyát, aki csak szeretni tud és aki segítőkézzel jár köztünk.

VIII. Följegyzések életéből

Prohászka egyik legnagyobb szónoki sikerét Székesfehérváron aratta. Az emlékezetes tulipán mozgalom kapcsán 1906. szeptember 30-án nagy beszédet mondott, amellyel a szó teljes értelmében extázisba hozta a hallgatóságot. Az emberek felugráltak helyeikről, a lelkesedéstől könny szökött a szemekbe. A nagyszerű beszédet Székesfehérváron többen üveg alatt berámáztatták és mint drága emléket őrzik a lakásukon. A beszéd bevezető mondatai így hangzanak:

„Ez idén a magyar közéletnek nehézkes, szomorú évét éltük. Felhős, borongós tél után nem akart kitavaszodni. De azután, mintha belső fájdalmak melegétől a föld levetette volna jégkérgét, egy formás, kedves, bájos virág nyílt ki a hazai földből és belenőtt szívünkbe: ez a tulipán. Nyílt ez a virág sokszor, sok évszázad óta a falusi házak virágágyában, rengett a debreceni juhász cifraszűrén, díszlett a menyasszonynak tulipános ládáján, kuporgott a szegedi kulacson, de néma volt. De ez év tavaszán megszólalt. Megszólalt úgy, hogy megértettük. Benne volt szavában az anya, a jegyes, a gyermek akcentusa, szent panasza; mondott egy szót, egyetlen-egyet, melyet mindnyájan megértettünk és ez a szó: magyarság!”

* * *

Császka György, a nagyemlékű kalocsai érsek, Prohászka Ottokárnak rokona volt. Az érsek egy alkalommal Rómában járt, ahol XIII. Leó hosszabb kihallgatáson fogadta. A pápa a hivatalos ügyek elintézése után így szólott:

– Habes cognatum in instituto Germanico-Hungarico – mondotta a pápa. Van itt egy rokonod a német-magyar kollégiumban.

Kissé elgondolkodott; a nevén eszmélkedett.

– Burasca vocatur – mondotta ezután a pápa.

Burasca vihart jelent és Császka érsek rokona, akinek nevét XIII. Leó olyan furcsán ejtette ki: Prohászka Ottokár volt, kinek híre növendék korában már a pápáig ért el.

Székesfehérváron megkérdeztem egy egyszerű polgárembert, hogy ismerte-e személyesen a püspököt.

– Igenis, ismerem, jelentette ki büszkén – kétszer is voltam nála. Egyszer a fiam ügyében kértem tanácsot tőle; máskor pedig a feleségemet kellett megvigasztalni.

– Aztán tudja-e, hogy milyen híres a maguk püspöke? A nevét ismerik az ország határán túl is.

– Én is hallottam effélét, a fiam is mondotta, hogy sokat írnak róla az újságokban. Hanem…

– Magának mi a véleménye róla?

– A mi püspökünk – mondotta és elgondolkozott. Reám nézett, összehúzta a szemöldökét, mint aki mélyen gondolkozik és nagyot akar mondani.

– A mi püspökünk nagyon jó ember, igazi nemes ember …

Ez volt a legnagyobb dicsérete.

* * *

A székesfehérvári cisztercita főgimnázium egyik jeles tanára beszélte a következőket:

– Prohászkával egyszer pedagógiai kérdésekről beszélgettünk. Az egyes tantárgyakra tereltem a beszélgetést, hogy megismerjem véleményét a pedagógiai reformokról. A történelemtanítás kérdésénél így szólott:

– Mondja csak tanár úr, miért tanítják úgy a történelemben, hogy mindig és mindenütt győztek a magyarok?

– Az önbizalmat, a nemzeti lelkesedést erősítik a történelem szavaival az ifjúságban.

– Igen, ezt értem, ez helyes, de a magyarok vereséget is szenvedtek sokszor. Azt is tanítani kell. Az igazságot kell tanítani.

* * *

Prohászka egy alkalommal ezt mondta:

–  A férfiasságot, erős akaratot atyámtól örököltem, a jóságot anyámtól; a szónoklatot magam tanultam.

* * *

Álló íróasztala van, rendesen állva szokott írni. Még ebben a külsőségben is kifejezésre jut az az apostoli elmerülés, amely megnyilatkozik írásaiban. Mikor ír, olyan lélekkel csüng a témáján, mintha az égi hatalom előtt hitet tenne őszinte, igaz meggyőződéseiről.

Prohászka Ottokár íróasztala mellett

–  –  –  –  –  –  –

Ez és ilyen Prohászka, az ember. Saját szavainak és az őt közelről ismerők nyilatkozatainak világosságánál látjuk igazán, hogy a főpaphoz, a tudóshoz és a szónokhoz hasonlóképpen nagy az ember is. A zsenit méltón reprezentálják emberi vonásai. A nagy ész és a nagy szív fenséges harmóniája testesült meg benne.

A nagy nyilvánosság közéleti szerepléséből, nagyszerű írói és szónoki sikereiből ismeri. Az élete, gazdag lelki kincseivel, fölemelő tanulságaival aránylag ismeretlen a közönség előtt, pedig az külön is megérdemli, hogy elmerüljünk benne, hogy foglalkozzunk vele. Ez ragyogó példája lehet mindenkor ezreknek, különösen a keresztény magyar ifjúságnak.

Vasárnap délután állottam a székesfehérvári püspöki palota előtt. Emberek jártak-keltek az úton, egyszer csak kinyílott a palota kapuja és kilépett az utcára Prohászka. Sétára indult a városba. Járókelők megállottak tisztelettel, valamennyien lekaptuk kalapunkat és szinte áhítattal néztünk utána. Valamiképpen úgy éreztük, hogy egy emberfölötti ember jár közöttünk: a modern apostol, a diadalmas világnézet prófétája …

dr. v.: Kultúra és terror

Prohászka Ottokár legújabb könyve

Élet-kiadás (Ára 7 K)

„Megrendülve állunk, s akárcsak rongyok volnának, lefoszlanak lelkünkről kultúrálmaink. Búsulunk, hogy úgy hittünk s annyit csalódtunk, de azután revideálunk s látjuk, hogy a jelszavakból mi igaz, mi nem, s miután alaposan megrostáltuk a sok törmeléket, keresünk valami új kifejezést gondolatainknak s valami új s igaz programba akarjuk foglalni törekvéseinket s reményeinket.”

Így vezeti be Prohászka legújabb könyvének gondolatmenetét. A világháború a modern kultúra deficitje, tehertételei likvidálására még csak ezután kerül a sor s majd akkor vesszük észre, hogy „roppant sokat eltékozoltunk emberben, anyagban, pénzben, vérben. Öltünk, pusztítottunk, háborút folytattunk hitelre. Most mindent meg kell fizetnünk!”

A fizetéshez nem elég a helyzet kényszerűsége. Fizetni lehet utóvégre arannyal, munkával, emberrel, lehet caudiumi igával, új területi és jogi berendezkedéssel, de nem ez az igazi fizetés. Mi más, mélyebbre ható fizetéssel tartozunk önmagunknak s történelmi folytonosságunknak. A béke évtizedeit nem töltöttük ugyan hiába; dolgoztunk, fejlődtünk, erősödtünk, kérdés azonban, nem tékozoltuk-e már akkor bűnös könnyelműséggel ama roppant nagy faji és lelki értékeket, amelyeknek gyengülése okvetlen csődbe viszi a leghatalmasabb nemzeteket is? Kultúr-rongyokkal engedtük kendőzni, jelszavakkal engedtük meg hamisítani keresztény-magyar lelkiségünket s eljutottunk arra a pontra, ahol az intelligens lelkek idegen isteneknek áldoznak, a nép pedig jóformán védtelen zsákmánya a gazdasági köntösben rejtőzködő világnézeti kerítőknek.

Prohászka a történelmi magyar nemzet jövője szempontjából vizsgálja a jelent. A jövő demokratikus irányú lesz s most még meg sem is mérhető érvényesülést juttat a tömegeknek. Az a kérdés, miféle gondolati és érzelmi elemekből tevődik össze a ma világnézete az intelligens lelkekben, mert bizonyos, hogy megegyszerűsödve és jelszavakká tömörödve az vetítődik be a tömegek világába, ami a felsőbb rétegek uralkodó áramlata. Vetítődik, vagy – saját erő híján – tűri és lehetővé teszi, hogy idegen eszmék ejtsék rabul a tömegeket.

Itt van a könyv problémájának igazi magva. Prohászka az örök emberi fényes analízisével mutatja meg először azt, hogy a keresztény kultúr-idealizmus a fejlődés egyik fokán sem nélkülözhető, de különösen kiemeli azt is, hogy a kereszténységet vagy egyházat nem szabad azonosítani egyes korszakok kultúrájával, politikai vagy gazdasági berendezkedésével. „Különböztetnünk kell kultúra között, mely termelés, gépek, gyárak, forgalom, komfort, ágyúk, mérgek, gázmaszkok – és kultúra között, amely szellem és élet, lélek és erkölcs és az emberélet legnemesebb, legtartalmasabb alakulása”. Egyik a külső, másik a belső kultúra. Egyik a saját adottságai szerint fejlődik s ad új meg új életformákat az emberiségnek, a másik emennek minden volt és várható változását meghaladva örök eszményeket állít fel s szakadatlanul dolgozik a lélek és erkölcs, a hit és kegyelem belső világának kiépítésén.

Prohászka címere

A nagy szociális tömegmozgalmak, ha egyedül csak gazdasági és politikai érvényesülést sürgetnének a tömegek részére, nem tartoznának bele a könyv gondolatmenetébe. Prohászka azonban megmutatja, hogy az egyetlen nagyarányú magyarországi szociális tömegmozgalom, a szociáldemokrácia tulajdonképpen véresen komoly magyar kultúrprobléma, mert a demokrata radikalizmus nem marad meg a gazdasági vagy politikai törekvések keretei között, hanem a filozófia köpenyébe burkolózva s doktor-kalapot csapva fejére, világnézetet tanít és erőszakol. Romboló dühe kizárólag a kereszténység ellen irányul. A zsidó vallást, rabbit, intézményeket, szokásokat nem bántja, sőt gazdasági küzdelmeiben is felekezeti irányzatú, mert a tőke őelőtte mindig személytelen, holott a valóságban a magyar tőke legnagyobbrésze zsidó; ellenben a földbirtokot mindig kereszténnyé személyesítve támadja, s így az „elnyomók” ellen izgatott tömegekbe olyan gazdasági vonatkozásokat és anti-keresztény indulatokat lop be, amelyekben az elkeseredésnek tűzről-pattant antiszemitizmusnak kellene lennie.

Éppen Prohászka a fejlődés posztulátumainak olyan mélypillantású ismerője, hogy hiába várna tőle valaki egyetlen elítélő szót is a tömegeknek saját szervezett erejük révén való emelkedése ellen; a mozgalomnak ezt az irányát nem is kifogásolja, hanem érti, méltányolja s dinamikája durvaságait is szívesen megbocsátja, de a magyar keresztény nép lelkiségébe való durva belegázolás ellen, a formális keresztényüldözés ellen megdöbbentő erővel tiltakozik s a felháborodás, gúny, szatíra szeges korbácsát ugyancsak megsuhogtatja a magyar keresztény tömegek félrevezetőinek sunyi feje fölött, mert a magyar jövőt látja veszedelemben, mert a tömegek történelmi lelkiségének szervezett meghamisítását látja.

Lehetetlen mindent elmondani s könyv mély tűzben izzó gondolatmenetéről. Jóformán minden mondatcsoportja új távlatokat nyit, s megállásra, elmélkedésre késztetne, ha az előadás ragyogó művészete el nem ragadná az olvasót. Ajánlanunk nem szükséges, ezt a könyvet el kell olvasni s el is fogják olvasni.

† Andor József

Mikor a Mester ünnepére készültek a hűséges tanítványok, a leghívebbet, a választottak közül a legelsőt sírba döntötte a halál angyala. Ajkunkon Hozsanna van, a kezünkben virágot, babért tartunk, de arcunkat elöntötte a könny. Az utolsó sorokat írtuk ez ünnepi számba, az utolsó díszítéseket, diadalíveket helyeztük el az Élet Prohászka-emlékművén, mikor szíven ütött a megdöbbentő hír, hogy szerkesztőnk, a katolikus irodalom vezére és büszkesége meghalt a spanyol járványban. Az emberi sors szomorú alakulása, hogy annak a számnak utolsó soraival jelentjük Andor József elhunytát, amelynek első sorait ő írta és amit végtelen szeretettel és gonddal betegen ő szerkesztett. Az utolsó percben itt csak mélységes fájdalmunknak adhatunk kifejezést, de felejthetetlen vezérünket, nagyemlékű szerkesztőnket az Élet legközelebbi számában fogjuk elsiratni.

1. Részletek Prohászka Ottokárnak a „Magyar Sion” 1887. évi folyamában megjelent cikksorozatából.

2. Ó fönséges Róma, a földkerekségnek és minden városoknak fennkölt úrnője. Vértanúid piros vérének bíborában csillogsz s szüzeid fehér liliomaival tündökölsz előttünk. Köszöntünk téged s mindenekfelett áldunk, üdvözlégy mindörökre!

3. Raile Ede S.J. – PPEK Szerk.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Nyitó oldal

Andor József: Ünnepi számunk dr. Prohászka Ottokár 60-ik születésnapjára

Köszöntés

A hatvanéves Prohászkának

Majláth erdélyi püspök köszöntése

Némethy Ernő: Prohászka Ottokár hatvanadik születésnapja

Dr. Vass József: A püspök

Izsóf Alajos: A Mester

Dr. Nagy Lajos: Prohászka géniusza

Dr. Brisits Frigyes: Prohászka nyelvesztétikája

A hatvanéves Prohászka üzenete a katholikus íróknak

Prohászka Ottokár: A Collegium Germanico-Hungaricumban

Anka János: Prohászka, az ember

I. Prohászka püspök nyilatkozata az Életnek

II. Mit mondanak volt tanárai?

III. A nővére a püspök gyermekkoráról

IV. Mit mond egy tanulótársa?

V. A környezetéből

VI. Prohászka és az ifjúság

VII. Székesfehérvár egyik főtisztviselőjének nyilatkozata

VIII. Följegyzések életéből

dr. v.: Kultúra és terror

† Andor József

1

2

3