Bozók Ferenc

Holt költők társtalansága

Versek

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Bozók Ferenc

Holt költők társtalansága

Versek

„Kezed ha gyújt köröm-picinyke mécsest,

amíg viasz, s rövid kanóca tartja

egy kontinensnyi éj se fog ki rajta,

nem oltja őt ki semmilyen tömény est.”

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az Antológia Kiadó azonos című kötetének (megjelent 2015-ben Lakitelken az ISBN 978 615 5428 23 4 azonosítóval, a 86. Ünnepi Könyvhétre) elektronikus változata. Az elektronikus változat a szerző engedélyével készült. Az elektronikus változatot szabadon lehet lelkipásztori célokra használni, minden más jog a szerzőé.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

A bánat folyosója

Alkonyvér

Álom

Anakreóni bordal a sörről

A pénz beszél

Apollinaire

Árnyék

A testemet kinőtte már a lelkem

Balassi-dallam Tarbay Edéhez

Balaton

Bánat

Belvárosi sanzon

Bizánc

Bodobács

Budapest

Camera obscura

Dallamos muzsák

Domoszlói advent

Éjszonett

Ember

Emlekszonett

Énangyal

Eső

Ez a szeptember csupa kínlódás

Ez a vonat most van indulóban

Fény

Fészekből kiesett fióka

Folyóiratba haltam

Füstszobor

Fűszálak

Giliszta

Grafitrajz

Gyerekrajz

Halálközeli vers

Hálni jár belém a lélek

Holt költők társtalansága

Hószonett

Ikarosz dédunokája

Jézus a Blahán

Jónás próféta panasza

Karácsony

Kardvirág

Kassák feje

Katonatemető

Kávé

Kísértetek

Kísértetek a Mátrában

Kísértetfalu

Kismadár

Koraősz

Kölcsey elkallódott episztolája Csokonaihoz

Krúdy

Lego

Létvers

Lineáris idő

Lucifer

Magyarok symphoniája

Majális

Májusi rokokó

Mama

Márciustünder

Mátrai anziksz

Megint Rimbaud

Metró, Deák tér

Nagycsütörtöki halpucolás

Napfényképek

Napszentület

Negyvenes költő

Nehéz feltámadás

Nénik

Nocturne

Norman Bates

Nyárszonett

Odi et amo

Óriáskerék

Öregedés

Őszi alkony

Őszi szecesszió

Párhuzamosok

Pipacs

Pipacsok

Planetárium

Poe hollójának keresése

Porcelánangyal

Rágalmazók

Rimbaud Afrikában

Sanzon a Dunáról

Sátánjárás

Sebek

Szent Mihály hava

Szerelmes vers

Szilveszteri autóstop

Szilveszter blues

Szilveszteri vers az életközépről

Szoba, kiáltással

Szonett az elmúlásról

Szonett az ihletről

Szonett a szabadversről

Szonett a szonetthez

Szonett a téli depresszióról

Tavaszdal

Téltánc

Teodicea

Tériszony

Tükörszemek

Tükörszoba

Újév

Újratervezés

Verlaine

Weöres táj, Weöres ecsettel

A bánat folyosója

Isten fogja kezem, majd finoman húz,

s közben tán valamit súg a fülembe.

Kell ez a néhány lépés szomorúság.

Isten tudja, de én is, mire jó ez.

Többé nincs panaszom, nincs zokogó vád.

Csendben járom a bánat folyosóját.

Alkonyvér

Olyan piros az ég alja.

Bús széplelkek nézik.

Folyik, de nem varasodik.

Félek, hogy elvérzik.

Olyan lassan jön az este.

Vajon ideér-e?

Húnyt pilláim mögé csorog

az alkonyat vére.

Hószín ingem folyton véres,

szívem árad, tódul.

Vérzik, de nem varasodik.

Tehát nem is gyógyul.

Álom

Az este szárnyas ablakát kitárja,

szelíd szurokhuzatba mártja testem,

s ha öntudatlan ájulásba estem

az álom áthúz egy lomhább világba.

Dzsuang Dszi ősz fejére lepke röppen.

Már nem tudom, ki álmodik, s mi álom.

Halott barátom újra itt találom.

Pár furcsaság, min álmodó ledöbben.

Az álom oly szeszélyes, illanékony:

van úgy, hogy torkomat szorítja démon,

vagy épp idilli környezetbe ringat.

Ki érti, mondd, az innenit, s a túlit?

A lét ködös bizonytalanba bújik.

Egykor talán megértjük álmainkat?

Anakreóni bordal a sörről

Anakreón, bocsásd meg,

de most sörök levével

derék baráti körben

sörök dicséretével

s ma nem borok hevével

köszönt reám a mámor,

pedig hegyek levével

telítve pince, gádor.

Idézni is tömérdek

a borban lelt örömről

hogy mennyi verset írtak,

de itt e vers sörömről.

Hideg söröm! Te gerjeszd

habos, derűs vigalmam!

Lehetne sört dicsérni

anakreóni dalban?

A pénz beszél

A pesti part kövén ülök,

miként Attila is,

Dunánk vizén szemem szalad

ma tán Budáig is.

Smaragdja matt, opálosul

az alkony-marta lomb,

a pénz beszél, kutyám ugat,

nyüszít a Rózsadomb.

A pénz beszél, mi több: hadar,

kezében mikrofon.

Nem érti furcsa rímeid,

de ezt ne vedd zokon.

Apollinaire

miként a lebbencs

csörögve hull a sok levél

a kertkapunknál

türelmét vesztve vár a tél

az ősz halott és

letépve már a hangaszál

a kézfogásunk

elillan és a nincsbe száll

Árnyék

Mázatlan, laza, testtelen árnyam

hűséges kutya, kullog utánam.

Tartalmat nem akar, csak a vázat.

Elrajzolt sziluettem alázat.

Illékony, maszatos grafit-ábra.

Diszkréten belemárt a halálba.

A testemet kinőtte már a lelkem

A testemet kinőtte már a lelkem,

miként a sztreccsnadrág, feszeng a testem.

A fürge lélek oly nagyon ficánkol,

lehet, hogy egy napon (ha van) kitáncol.

De lélek és a test, s a Lét, s a Vanság

álmos és ködös bizonytalanság.

Felelj! Van ott tovább? Szólít e Fénylény?

Merengsz-e, mondd, a létezés miértjén?

Balassi-dallam Tarbay Edéhez

Varjúdombi tájban vagy „Rákosmihályban”

élsz, tágas szíved kaptár.

Sok mesét, sok jó szót, könyvemhez előszót

szív bőségéből adtál.

Jézus igéjéhez s Varjúdomb népéhez

mindvégig hű maradtál.

Nincs köztük ellenség: sárkánykák, szellemkék,

hőseid szíve tiszta.

Könyvedben megférnek kis „Brueghel”-festmények,

tolladban bűvös tinta.

Rég szétdúlt otthonba, kincses gyermekkorba

olvastatsz engem vissza.

Balaton

ördögi kánikulában

kőbe ne üssem a lábam

angyalaid tenyerében

illan az árnyam a stégen

talpnyomaim alig állnak

angyalaid navigálnak

Bánat

Egy reszkető halom takar

egy tonna súlyú férfifőt.

A két kezembe eltemetve

arcom és a két szemem.

E furcsa hantba két szemem

belül borít szelíd esőt.

Maroknyi hant a két tenyér.

Eres, kicsinyke sírhelyem.

Belvárosi sanzon

Naponta jártam arra én,

talán egy nap se múlt el.

Dorottya utca gyöngyfüzér,

a Nádor utca dzsungel.

Csilingelő ezüstpatak

a lomha esti korzó.

Ha jő az est, reám tapad

ezüstje, mint a porhó.

A Váci utca színarany,

s a parfümös tavaszban

akárhová visz majd utam,

örökre ott maradtam.

De ott a tér, az öntözött!

Bokáig ért a friss vér.

Rubinkabátba öltözött

a nyugtalan Kossuth tér.

Bizánc

Fentről nézve egész ez a kép.

Szívünk, s mind, ami lent zavaros,

egységes mozaikberakás.

Gyötrelmünk ragyogása.

Bodobács

Játszótereken van most,

lendül a hinta,

hátán polinéz harcos

maszkja a minta.

Forró betonon járkál,

ünnepi díszben,

múltból jön elő, mászkál,

jár-kel a szívben.

Május daloló estjén

enyhe meleg volt.

Mint Proust, felidézhetném

most a gyerekkort.

Budapest

Lecsukott szemeimmel

maszatolt amulettként

hidas és Budaváras

sziluettedet őrzöm.

Az ősz falán lövésnyomok.

Camera obscura

Pillám takaró blende,

zárkózz lecsukott szembe.

Nem hívlak elő. Látlak.

Többé sohasem várlak.

Dallamos múzsák

Ha Berzsenyink, s Vitézünk a szélbe írja nekünk

azúrba mártva tintát a Lollit és a Lillát,

ha nincs fehér papírja, s Adynk a borba írja,

borába fojtja Csinszkát, e gyermekarcú nimfát,

ha hátát nem lúdbőrzi, és költőnk meg nem őrzi

dalos nevét a mának Aletta Van der Maet-nak,

sosem lehetne sejtett, poros kötetbe rejtett

pihényi, tünde-nőket, rekonstruálni őket.

Meát megírta Somlyó, teát kavarva oly jó

nevének – itt a mában – merengni dallamában.

Lenóra, Fanni, Flóra, Etelka, Anna, Dóra,

e sok nevet ha írom, dalolnak, át a síron.

Domoszlói advent

A tél, a tél. Acsarkodó december.

Ha kesztyű nincs, tenyérbe fuj az ember.

Ha sála sincs, nyakába hőt lehelget

a várva várt, roráte-arcú gyermek.

A nénikék: szelíd vetési varjúk,

horgolt magányuk összehúzva rajtuk.

A lépteik: ösvényt kijárva, sorban

az utca tükrös vitrinébe roppan.

Csúszós az út. Ügyelni kell a lábra.

Vigyázva lépdelünk közös halálba.

Éjszonett

Sétálna láb. Mozogna száj, s a kéz,

de éjbe bábozódva megtapad.

A talp alatt talán gyökér fakad?

Az éjbe hull a Hold: teába méz.

Kijött a parkba, és csak áll. Csak áll.

A Hold sugárnyi méze rácsorog.

Magánya zsebre vágva. Ácsorog.

Az éjhez éjjeledni? Szép halál.

Se gondolat, se vers, se tollvonás,

így funkciótlan itt e szobrozás.

Se vágy, se cél, se tett, se ihletem.

Teáskanál kavarja éjjelem,

merítsd a kozmosz-éjbe életem,

kavarj sötét teádba, Istenem.

Ember

A végtelenbe mártva él az ember.

Lakása földgolyónyi társtalanság,

és kozmikus, tágas bizonytalanság

sodorja őt, miként planktont a tenger.

Anyagban hisz, s a véletlennek papja,

vagy Istenben, a minden-alkotóban,

öröktől mozdulatlan mozgatóban.

Hit és bizonytalanság éje, napja.

Fölötte csillagszeplős végtelenség,

mit véges agyba gyűrni képtelenség.

Tág lelke testi börtönébe zárva.

Ezernyi tárgya van, s örök hiánya.

Kötődne ehhez, ahhoz, ám hiába.

Többmilliárdnyi szív közös magánya.

Emlékszonett

Magányos éjeken, ha nem jön álom,

s ha nem csitít Rivotrilod se könnyen,

ha polcodon találsz, emeld le könyvem.

Te sződd tovább ezernyi régi álmom.

Szelíd kísértetem tiéd. Halálom

talán nem is halál, ha benned élek,

ha benned él az ének és a lélek,

magam tebenned újra megtalálom.

Létedbe épül és viszed magaddal

tovább, ha bárhol, bármely pillanattal

került az életedbe bármi, bárki.

Ekképp tehát, mi „múlt idők”, mi voltak,

tovább leszünk tibennetek, mi holtak.

Szelíd kísértetek vagyunk. Ne zárj ki!

Énangyal

Mint a fegyőr: fenyeget, kiabál,

hogy ne cigizz, ne zabálj, ne igyál!

S vágja közönyteli pózba magát,

mint kirakatban a próbababák.

Móres az ingje, bakancsa szigor,

megfagy a számban az asztali bor.

Rám kiabál, hogy alantas az én.

Durva felettesem ő. (Vagyis én.)

Eső

zokogó ég

kapualjtól

kapualjig

ver

a magányhoz

legalább két

dobogó szív

kell

Ez a szeptember csupa kínlódás

Ez a szeptember

csupa kínlódás,

a Nap is jön-megy,

kusza villódzás.

Puha fáradtság.

Hol a jókedvem?

Ez a bágyadtság

csupa Paul Verlaine.

Ez a vonat most van indulóban

Ez a vonat most van indulóban.

Őszi bánat zeng az indulóban.

Végleg itt marad, mit itt feledtél,

ez a vonat vissza már sosem tér.

Visszanézni vágysz, hiszen haladtál,

mégis úgy hiszed, hogy elmaradtál.

Ez a vonat vissza nem jön újra,

mozdonyát a végtelenbe fúrja.

Ez a vonat színezüstre festve.

Szíve láng, de színezüst a teste.

Visszanézni vágysz, de zárt az ablak.

Eltűnődve integetsz magadnak.

Fény

Kezed ha gyújt köröm-picinyke mécsest,

amíg viasz, s rövid kanóca tartja

egy kontinensnyi éj se fog ki rajta,

nem oltja őt ki semmilyen tömény est.

Az utcalámpa fényzuhany: csorog rád,

zuhog fejedre tiszta fénysugára.

Tusolsz. A tisztaság zuhog ruhádra,

tested zuhanyrózsák aranyporozzák.

A szurkos éj kísértetek barátja,

csuklyás daróca sok lidérc kabátja,

suhog, csapong ezernyi furcsa lénye.

Egy kontinensnyi éjsötét szakadt rám,

és éjszakányi híg szurok ragadt rám,

de mossa már az utcalámpa fénye.

Fészekből kiesett fióka

Zúzódásaid után

elaludtál lassan, kérges

tenyerem melegében.

Zúzódásaim után

bár így halnék Isten fészkes

kegyelem-tenyerében.

Folyóiratba haltam

A nappalok s az éjszakák,

és napra éj és éjre nap,

a verseim, ofszet-bakák,

papír-sírokban nyugszanak.

Könyvtár-raktárba haltak és

szinte sosem kísértenek.

Sok halott nyugszik itt. Na és?

Gyertek le, és ne féljetek!

Folyóiratba haltam, ám

szelíd vagyok, ne féljetek.

Lapozzatok belém, s talán…

talán kicsit feléledek.

Füstszobor

illékony életem te füstszobor

a végtelenbe fújva pernye por

fogadjatok be füstös angyalok

miként ti szemhunyásnyi lét vagyok

Fűszálak

Sovány nyakunk csak épp kikandikál,

s a Nap, s a lég az Ég felé cibál.

A Semmi súlya húzza törzseink,

s a milliárdnyi ösztövér gerinc

reménybe, zöld kabátba öltözött,

s feszül, de leng a föld s a Menny között.

Giliszta

Rólam önmagát vadul letépte.

Régi, régi lány.

Ám a kétfelé metélt giliszta

mégis egy talán.

Grafitrajz

A szürkület grafitja rám havaz.

Tapintgatom magam: ki lenne az,

ki utcasarkon épp dohányzik, és

a nyári izzadás nyakán a kés.

Az alkony észrevétlen estre vált.

Befed, szitál reám finom halált.

A fény hiánya elborít belül.

Az est grafitlepel: reám terül.

A szúnyog is, ki épp nyakamba mart,

az utcalámpa fénykörébe tart.

Gyerekrajz

ezüst sarlók a delfinek

az óceánba vágva

bedöfve jéghideg vizek

határtalan hasába

Halálközeli vers

Nehéz a mellkas és a has,

nehéz a csont, a hús teher,

a test nehéz, miként a vas,

nem is te vagy, ki itt hever.

Ma haltad át vagy élted át,

lehullt a test, miként a géz

lehántva hűs matériád,

legyintenél, ha volna kéz.

Lebegsz a kórterem fölé,

ha elhiszed, ha nem hiszed,

tölcséren át a Fény felé

a Lelkedet tovább viszed.

Hálni jár belém a lélek

Hálni jár belém a lélek,

halni kész rajtam a test.

Hozzám haldokolni jönnek

bánatos, tarolt füvek,

térdelő kövek, nyögő fák.

Gyászlepelt terít a félhomály,

bánkódásra görbült száj

a táj.

Holt költők társtalansága

Épp a Blahán ücsöröghet unottan.

Senki se tudja ki ő, pedig ott van,

szépirodalmi folyóiratokban.

Senki se látja nyomát, pedig itt van,

„inmedio” nevű tarka trafikban,

sörben, a borban, a bánataidban.

Él a jövőben, a múltban, a mában,

részegesekkel a hűs pocsolyában,

prostituált szomorú mosolyában.

Lenn a Ligetben, a vurstlis örömben,

vattacukor ragacsába lökötten,

cukros, aranyhabos őszi ködökben.

S lenn a Tabánban, a falban, a Várban,

s rajta a hídon, s a hídban a láncban,

enyhet adó Duna-víz zokogásban.

Hószonett

Karácsony éjjelén, ha rossz a kedved,

s ha jambusokra jár az ingaóra,

az ablakon figyelj a kinti hóra,

mert szűzi tisztaság borítja kerted.

Szíved, ha régi gondjaidba dermed,

a bánatot ma hagyd lehullni róla.

Ma bárhogy is belep, ne fújd le róla

ha szívedig szitál is égi permet.

Amíg te enyhülést remélsz borodban

ő gyógyporát szitálja bánatodra,

s ha nem hiszel ma már fehér porokban,

tekints a szán alatti tiszta hóra.

Alád terül, szelíd gerince roppan.

Szonettet is lehetne írni róla.

Ikarosz dédunokája

Nem a habos égbolt,

csak a szakadékok

hidege a párnám.

Hisz a repülésből

csak a zuhanás vad

huzata talált rám.

Jézus a Blahán

Hívlak a metró

megbetegítő

léghuzatából.

Hívlak a tegnap

múltfelidéző

kábulatából.

Várlak a Corvin

fülsiketítő

forgatagában.

Várlak a járdán,

s lenn, a peronnál,

várlak a mában.

Várlak a holnap

matt, tejüveg-szín

virradatában.

Jónás próféta panasza

Jahve, sikítva kiáltok!

Vad Ninivéd nekem átok!

Hadd legyek én renegát rab,

küldj oda mást, aki bátrabb!

Rejts valahol, valamerre,

nem vagyok én ügyes erre.

Csősz legyek én, vagy a csordás,

éjjeliőr, vagy a portás.

Adj legelőt, meg a csordát,

s enyhet adó szikomorfát.

Karácsony

Miként a dunna, ránk puhult

a téli éjszaka.

E vers legyen meleg kalács,

s anyánk szelíd szava.

Miként kalácsra porcukor,

szitál a házra hó.

E vers legyen kemencesut

hová bebújni jó.

Kardvirág

Meredve virradatra, tárt szabadra,

miként a puskacső, szegezve égnek,

emelkedik, sudárodik magasra,

ma meghal, ámde van gerince, nézd meg.

Kassák feje

Mértanilag koponyáját

jól kitalálta az Isten.

Homloka tiszta kubizmus,

készre alázta a forma.

Tárgyilagos szigorúság

térgeometria-arca,

vésni való orosz ingje,

hűvöse, rendje, nyugalma.

Katonatemető

talajba halt sapkák övek

porrá puhult bakancsszögek

szétkorhadó lidérc-bakák

jövőnkbe ájult dédapák

Kávé

Hajnal szűk ösvényén lábnyom.

Papucsom odavisz eléd.

Szolgának hittem, s most látom:

uram e fekete cseléd.

Álmos, lassú láng leng lomhán.

A tüze ide-oda mar.

Rossz kávéfőző szűk torkán

csorog a fekete ital.

Áradj bennem forró kényszer,

legyen e fekete haver

szívemnek sűrű doppingszer,

a szivem ide-oda ver.

Engedd, hogy hűséget valljak.

A szivem ide-oda jár.

Éltess kávé, s tőled haljak.

Kotyog a fekete halál.

Kísértetek

Magányos vagy. Szobádban ülsz,

fotóikat rakosgatod,

s ha emlékükben elmerülsz,

melletted ülnek, tudhatod.

Szeretnek téged, így tehát

maradnak is. De testüket

levetve, mint kinőtt ruhát

hordják tovább a lelküket.

Hűs férfiak, lágy, esti nők.

Testük lefoszlott, rongyos ing.

Ne félj. Nagyon szelídek ők,

anyagtalan halottaink.

Bár ajtó, ablak zárva van,

mégis jönnek, ha itt az éj.

Tapintatuk határtalan,

de nem tapintanak, ne félj.

Kísértetek a Mátrában

Itt dédapák jártak talán

gombát keresni,

s vadőr, pipázgató papám,

gondját feledni.

Csizmában jöttek férfimód,

s munkák-gyötörten,

s én város-vert silány utód

túrázni jöttem.

A Mátra völgye rám legyint

szelíd nyugalmat,

legyen ma nyugtatóm megint

zefír-fuvallat.

Vidám kutyám elém pörög:

de furcsa hastánc!

A völgy patakja úgy csörög,

miként a vaslánc.

Suhognak itt, miként a fák

s miként a szárnyak,

cseléd mamák, béres papák,

halotti árnyak.

Kísértetfalu

„vagy vedd példának a piciny fűszálat:

miért nő a fü, hogyha majd leszárad?

miért szárad le, hogyha újra nő?” (Babits)

Üres falakra bámulok meredten:

kihalt az utca, hol gyerek lehettem.

Hová omoltatok, papák, mamácskák?

Ti fűszál-életű kicsinyke bástyák?

Miért kaszál füvet halomba, rendbe,

egy szorgos, ősi kéz a végtelenbe?

Nézd: integet felénk fűszálnyi árnyuk.

Miért vagyunk, s miért megyünk utánuk?

Kismadár

Tágra varrt kabát a nyári ég,

mit neked szabott a virradat.

Térbe hív a zsongó enyhe lég,

fecske vagy, magad csinálj nyarat.

Koraősz

Borulás van most nálam bent, kint.

Oly szomorúan ébredtem,

mint az esővert macskák, vagy mint

válogatottunk tétmeccsen.

Kölcsey elkallódott episztolája Csokonaihoz

Émelyít a verse, mint a méz,

szép magány a csupra, sárgaréz.

Dallamán karöltve andalog

klasszicizmus és parasztbarokk.

Krúdy

lágy levendulának illatába mártott

női sóhajokba öltözött novellák

téli éjszakáimon hajolni rátok

álmosodni és aludni öntudatlan

míg a hó tetőnkre hull a holdas éjben

Lego

Eszembe jut, ha néha játszik,

magasba röptet és talán kacag,

miért törékeny az, mi látszik,

a hús, a csont miért ilyen vacak?

S vajon mi lesz a Földön itt lenn,

ha lég leszek, vagy épp hideg salak?

Lego vagyok? Talán az Isten

ma szétszed, és maholnap összerak.

Létvers

A szív megáll. Elindulok,

hová te még ne jöjj át,

habár lehetne számos ok.

Utólszor még ölelj át.

Utólszor még ölelj, hogy én

majd emlékezzek arra,

milyen volt rég egy testi lény

féltő, pióca-karja.

Hol tű hegyén az angyalok

türelmesen feszengnek,

a szív megadja most magát

a Mindörökre-rendnek.

A test leolvad, mint a hó,

s a szív leáll a Létben.

A Mozdulatlan Mozgató

határja nincs ölében.

Lineáris idő

lineáris idő csak azért van

hogy a tetteimet ne lehessen

soha teljesen egyidejűleg

az idő fura kényszere folytán

egyszerre csinálnom

Lucifer

Angyalaid hogy örülnek!

Munka előtt körülülnek,

és szavaidra figyelnek,

penzumaikra ügyelnek.

Hold sugarát szidolozzák,

csillagaid leporolják,

söprögetik darabonként,

archetipus sztahanovként.

Műszak után ücsörögnek,

Szféra büfében söröznek,

majd ezután a Fiastyúk

szárnya alá települnek.

S itt vagyok én. Kitagadva,

égi Szibéria rabja,

távol az égi karoktól,

hűs hivatalnokaidtól.

Rázza felém örök öklét

szüntelenül az öröklét.

Magyarok symphoniája

Érezted-e, Szent Gerardus,

Imre jó tanára, magnus,

még az írott vers előtt,

hogy te ott egy ősanyában,

s kézimalma dallamában

felfedtél egy verselőt?

Miként az íj, füledbe lőtt

még a „Volék sirolm” előtt

egy „pre-vers”, egy „vers-előd”

Ősvilági munkadalban,

szinte testtelen morajban

lőn, a versnek teste nőtt.

Majális

Mondd, hol van a bor, meg a szóda,

kedvünk tarajos fokozója?

Felpezsdül az élet a vízben,

hangyák kaparásznak a szívben!

Felfrissül a szív, meg az elme,

zászlónknak a szél a szerelme!

Színes, lobogó haja, selyme

libben, belevág a szemembe!

Májusi rokokó

Csikland, késztet csupa kacagásra

bököd a nagyujjad,

mézzel, lázzal pici kanalanként

itat a kisujjad.

Melled puttony, tele piros ízzel,

tenyered aranytál,

meggytől rúzsos mosolyod a méz, és

ajakad a kaptár.

Mama

Süt, főz, kiveszi a torzsát,

sarlóz, eteti a Morzsát.

Gallyaz, cipeli a ládát,

dúdol, kötözi a málnát.

Rostán kukorica pattan,

hószín taraja kirobban.

Nappal sohase pihen le,

lábon menetel a Mennybe.

Márciustündér

Mint a hóvirág, alakja oly kacér.

Zöld a blúza, ám az arca hófehér.

Tél s tavasz közé röpíti enyhe lég.

Már tavaszba húz, de karja téli még.

Mátrai anziksz

Mint kicsi kurzor a térben,

nyílhegy a fecske az égen,

s mind, ami rút az anyagban,

ékszer a nyári aranyban.

Sok millió vaku villog

tónak ezüstje ha csillog,

s mind, ami van, fura lázban

szépül a Nyár aranyában.

Megint Rimbaud

Nyűtt, hasadt bakancs a bánat.

Kócos, éjnehéz hajamba

holdsugár gubancolódna,

csillag és bogáncs tapadna.

Gondjaim zsebembe gyűrve

ballagnék az éjszakában.

Glóriámat, mint egy labdát

rugdosnám az út porában.

Metró, Deák tér

Tanácstalan vagy. Állsz a léghuzatban,

s fizetsz azért, jegyet kezelsz, hogy ismét,

miként a légypapírra, újra rálépj

a nyelvre, mely kotort belekbe forgat,

személytelen, globál-gyomorba dolgoz,

s emészt személyveszett utas-salakká,

s Deák Ferenc terébe oldva egymást

a telt belek sosem gubancolódnak,

miként Deák Ferenc, középen állva,

utat keresztezett, de görcsöt oldott.

Nagycsütörtöki halpucolás

A sodronyingje színezüstből,

megannyi pénz, amelyre vér hullt.

Halottas ágya kormos üstből.

A pikkely szállt, ezüstje széthullt.

Napfényképek

Sok millió vaku villog a tó laza tükrén,

mint focimeccseken és protokoll-fogadáson.

Nap-vaku csillog a tó puha bánat-ezüstjén.

Vonz ez a tárt ragyogás. Van-e még maradásom?

Napszentület

nem támaszthat fel ma már

„se könny se szó se vegyszer”

mert minden nap van halál

de meghalás csak egyszer

Negyvenes költő

Néz az orvosom, szemembe, mélyen:

Rossz az álma önnek?

Jó az álmom, ám az ébredésem

lehetne könnyebb.

Nehéz feltámadás

Épp otthonod lett éjszakád

mert gyógyiszapja langyos

és süppedő hínárhazád

lágy és mocsárgubancos.

Ám most cibálva vág pofon

a virradat vad ökle

hogy túllegyél az álmokon

feltámadásba lökve.

S épp rád száradna éjmocsár

reszketve állsz a hóban

és kezd mosdatni két kerub

egy hófehér lavórban.

Nénik

Télire, rúdra akasztott

ráncos, aszott, puha fürtök.

Készre aszalt kicsi szőlők,

padjaitokra kiültök.

Tagjaitok finom ívét

vonja a bú, meg a nincsen.

Ültök. A szíveteket már

készre alázta az Isten.

Nocturne

Most még nem jön az álom,

felkattintom a Holdat.

Ágyam pázsitos illat.

Jó éjt csókol a szellő,

hűs harmatba gubózok,

csillaggal takarózok.

Jurtám végtelen égbolt,

fekszem szféra-zenében,

tücskös, kozmikus éjben.

Norman Bates

Szűri az elme a sárpuha éjjelt.

Síkos az aljuk a gondolatoknak.

Mint a Psychóban az Anthony Perkins,

múltam az éj mocsarába merítem,

melynek hűs, távolodó, laza alján

érzem a felszínt.

Nyárszonett

A Nap, miként a sör: ragyog, pezseg,

s a fellegek, miként a sörhabok,

fodor-ruhás barokkos angyalok.

A lég a tarka rét fölött rezeg.

Lerészegít e nyári lázmeleg:

a július, miként az alkohol

a Mennybe ránt, bár lángoló pokol.

Fájdalmat űz, bár tőle fáj fejed.

Ha nem leszek, s a nyár rezegve forr,

s eszedbe jut egy Kosztolányi-sor:

„a nyár az én szerelmem, érte égek”.

Kiáltsd a zöld mező fölé nevem,

s e szédületbe visszaérkezem.

Egy suttogó fűszálban újra élek.

Odi et amo

Látszatokat visz a hétköznap.

Férfi s a nő. Csata minden nap.

Torz az adás. Csupa szellemkép.

Antagonisztikus ellentét.

Jing meg a Jang: ugye két önkény.

Ambivalencia-légörvény.

Rosszak a kulcsok a zárakhoz.

Nincs meg a társad a bánathoz.

Óriáskerék

Lehet, hogy óriáskerék a Földünk.

Naponta szédülök, ki kéne szállni.

Ha felfelé figyelsz, a tág azúr hív.

Ha lentre fókuszálsz, hazug vidámpark.

Halálba vonz e hánytató vidámság.

Öregedés

hullong szitál

hullong belep szitál

miként a por beléd szitál

miként a könyvlapok közé por

beléd szitál a bús öregkor

heget hasít

heget redőt hasít

heget redőt árkot hasít

reád teríti csipkefátylát

bőrödbe szánt ezer barázdát

karon talál

karon fejen talál

karon fejen szíven talál

napok napok megannyi bárdja

a köznapok halálbrigádja

Őszi alkony

Görnyedt alakodra

hullong puha rozsda.

Lépted fakereplő,

tested csupa szeplő.

Felnézel a Napba,

arcodba falazva

rézsárga törött szem,

öklömnyi ökörszem

szunnyad tenyeredben,

ráncos kerevetben.

Őszi szecesszió

Nagy ékszerész az Ősz: felékesítve fánk.

Aranylevél, rubinlevél pörög le ránk.

A napsugár, miként a méz: csurog, behint.

Megédesítve töppedő gyümölcseink.

Patak csorog, avar csörög, miként a lánc.

Halálba húz e lágykarú hetéra-tánc.

Párhuzamosok

Milliónyi talpfa döng alattunk.

Sínvasak, mindig együtt haladtunk,

ám valódi társad mégse lettem.

Tán találkozunk a végtelenben.

Pipacs

A szőke búza éke ez,

kit minden durva gaz tegez,

ki szőkeségben lángoló,

s kit kis növényhatározó

gyomok közé helyez.

Parasztvirág: Te drága gyom!

Rubinpiros szerény rokon!

Lobogj, miként a mécsvilág,

s miként a krepp-papír virág

vidéki lagzikon!

Pipacsok

Szőkült mezőn parasztvirágok,

seregnyi krepp-papír pilácsok

lobogjatok!

Mezőkbe tűzve, mint a fáklyák,

kis őrtüzek, tenyérnyi máglyák

ragyogjatok!

Ti lángoltok talpas pohárba,

ha szívemet hevíti, bántja

veres borom,

s dúlt álmaimba visszarepdes

rozstáblán eltiport, szerelmes

gyerekkorom.

Planetárium

Csillagok vonítva,

sírva énekelnek,

láncra vert kutyái

ők a végtelennek.

Gömbtetőnk a kozmosz,

zárt határtalanság,

égi jurta épül

ránk: a társtalanság.

Poe hollójának keresése

Régi lexikonsorok, falammal egybenőnek.

Porfogóim alfabéta-sorba rendeződnek.

Gyűrt, bizonytalan kezem fotelben ellapozgat.

Régi angol antológiákat únva forgat.

Itt a klór s a kór kotyog csövekben és csapokban.

Tán üregbe, vagy falakba bújt, de mégis ott van.

Elsimítsz tapétaráncokat sötét sarokban.

Végleg elhagyott, te így hiszed, de szárnya moccan.

Porcelánangyal

Törékeny angyalom, filigrán nipp!

Te suttogó kerámiák között

lakásmagányba szobrozódva

alázatos fejed leszegve élsz,

s én súgva sem merem bevallani

neked nevét, ki elfeledte rég,

ki voltam egykor én, s hogy ő ki volt.

Rágalmazók

„Orvosok”, mivelhogy „orvul” ölnek.

Jól beosztva. Mindig egy kanállal.

Stigma-vakcinákkal öldökölnek,

oltogatva sürgető halállal.

Rimbaud Afrikában

Az ágyam is komoly beteg,

kikötve, ócskán,

de zárt szememben ott libeg

papírhajócskám.

Kereszthuzatra vár szobám,

de áll a lég is,

hisz izzadásba fúlt talán

az enyhe szél is.

Az izzadás szalagja mért

nyakamra hurkot,

tapasztja rám a Nyár az éjt,

miként a szurkot.

Sanzon a Dunáról

Dunánkba szórja gyöngysorát a Lánchíd,

e pesti nő, ki éjszakázni csábít.

Ezer kacér szemet mereszt a Várra,

gyémánt nyakékje átragyog Budára.

Ha jő az est, hűs, ékszeres varázsban

átlényegül a lázas éjszakában

a Váci utca színarany folyammá

s nyugodt Dunánk, mint gyűrt ezüst, olyanná.

Ezüst Dunánk, legyen tiéd e sanzon,

ha partjaidra vonz a nyári alkony.

Dunánk, ezüst vizedbe nézni oly jó,

reám tekint Babits, Attila, Somlyó.

Sátánjárás

Minden napra jut egy patás.

Szarva, farka csak ráadás.

Minden napra jut egy démon.

Áramlik belém a vénom.[1]

Minden napon jön egy ördög.

Olykor ölel, máskor föllök.

S minden éjjel jön egy szellem,

nyomja és szorítja mellem.

Bárhová megyek, kísérget.

Hű lidérc, makacs kísértet.

Minden napra jut egy sátán.

Naptár szerint. Egymás hátán.

Sebek

A tiszta légbe fúrva milliárd lövés.

A rossz szavak sebek. Talán ha hallgatok,

a némaság lehetne enyhe gézkötés?

A létbe lőtt sebek, parányi varratok

lemoshatok? Leoldhatók a múlt faláról?

Szent Mihály hava

Gyenge szél kavar teát.

Vénkisasszonyos nyakát

összehúzta már a Nyár.

Titkolom ma is, mi bánt.

Bánatomra kardigánt

horgol enyhe napsugár.

Szerelmes vers

Szívkoszorúmat a lábad elé

elhelyezem. Mosolyod temetés.

Májusi fák lobogói között

testtelenül lebeg egy ölelés.

Szilveszteri autóstop

A térbe szórja friss havát december,

az arcba szúrja hűs darázscsapatját.

Sikít a szél, sziszegve szúr a fullánk,

kemény telet kaptunk idén az Úrtól.

Hiába rejteném előle ujjam,

kabátzsebemben enyhülést kotorva,

zsebemben ott a Tél, a kártya lapján,

a téli ász, a makk, vacogva guggol.

Elém teríti új havát az óév,

talán az újszülött időnek ágyaz.

Szilveszter blues

üvegszilánk a hódara

beléd hasít akár a kés

sebes husáng a zúzmara

szöges kabát a széllökés

siess siess pribék e nap

nyakad hasítja mint a bárd

óév nyüszít bokádba kap

rohanj előle meg ne várd

Szilveszteri vers az életközépről

Az emberélet útjának felén,

az esztendőnek csikorgó telén

engedj most rágyújtanom unottan.

Egy éj sötét erdőbe jutottam.

Engedj most egy kissé megpihenni,

mit eddig cipeltem, most letenni,

pályaszélről nézni a világra.

Tudod, kibicnek semmi sem drága.

Nos, talán nem ezt, nem így akartam.

Így tűnődsz magadban, mozdulatlan.

Leülsz egy kőre, és cigizve ülsz.

S a megszokás kövére rákövülsz.

Szoba, kiáltással

Szobámban alvó sikoly lakik

folyton becsengetnek valakik

s mert nincsenek rám belátással:

Szoba kiadó, kiáltással.

Szonett az elmúlásról

Kozmosz-legeltetés csupán e pornyi lét?

Élünk. A Létbe fújva szállunk, mint a por,

miként a pillanat-faragta füstszobor.

Balettozunk a légben, mint a tollpihék.

Matériámban élve nem vagyok szabad.

Szorong a test az űrbe rántva, és vacog,

s az énemről, miben nagyon magam vagyok,

nem én vagyok ki dönt, hogy itt meddig marad.

A hit talán segít. De mégsem érted,

hogyan tovább, ha véget ér a léted,

s miért a vég, a végtelenbe lökve?

Miként a sztreccsnadrág, feszeng a testem,

mert testemet kinőtte már a lelkem,

kibújna és a végtelenbe szökne.

Szonett az ihletről

Naponta mártsd a tóba horgodat,

s a tó vizére gondosan figyelj,

de horgod olykor húzd ki és pihenj,

mert néha kell a csend, s a gondolat.

Az ihlet is, lehet, hogy épp ilyen:

vagy úgy jön el, miként horogra hal,

vagy horgod sincsen és eléd inal,

vagy elkerül, s iszapba búj, pihen.

De mégis kell a munka, s készület,

s a „tó-nézés”, mi látszólag szünet,

tehát a part, a csend, na és a tett.

Az ihlet oly sebes, miként a hal,

ha nem figyelsz reá, tovább inal.

A fenti példa jól mutatja ezt.

Szonett a szabadversről

Papírra vetve kész előtt a nyerset,

mi jambusokba jut talán eszembe,

az ihletet kötötten engedem be,

ma tán kötötten írom én e verset,

s ha kész a vers, talán szonettbe dermed.

Nem is tudom. A vers így is születhet:

A dallamot bocsásd közel füledhez,

kottázva írj, kiszabva terjedelmet.

Vagy épp formátlan írd az éneked, hisz

talán a hangulat, vagy érzelem visz,

s a verstanunk rideg cellába lökne,

repülj kötetlenül, miként az álmok

a látomások és a szürreálok.

Kerüld a metrikát, ha gúzsba kötne.

Szonett a szonetthez

Siess szonett-ruhám reám terülni,

miként zakóba, bújnék struktúrádba,

divatjamúlt, de jól szabott ruhádba,

szebb, ünnepibb szövetben elmerülni.

Ha rám talál a téma, nem kerül ki.

Ha felkeres vagy elkerűl a bánat,

magamra gombolom szonett-ruhámat,

szonettbe szép borulni és derülni.

A jambusok szabott zakómra díszek,

a gombok és a mandzsetták a rímek,

hibátlanul felékesítve formád.

A versemet szonett-ruhába rántom,

megénekellek én, szonett-kabátom.

Szabad vajon szonettet írni hozzád?

Szonett a téli depresszióról

Kiáltanék! Ki hallja? Senki sincs?

A reggel és az est sötét szurok,

a nappal szürke vagy fehér burok,

szivacsbelébe gyűr, kiútja nincs.

A február nehéz, hideg bilincs.

Taszít, de vonz. Miféle mágnes ez?

A télutó magába mágnesez.

Kívül retesz, belülről nincs kilincs.

De nem baj ez! – tűnődve gondolom,

magányomat magamra gombolom.

Nem is hiányzik most a társ, a tett.

Reám szakadt a tél, mint háztetőre,

s amíg magam ki nem jövök belőle,

kijön belőle pár hideg szonett.

Tavaszdal

Pihés verébsereg,

falánk, vidám kutyák,

eper, cseresznye, meggy,

zefír-fésülte fák.

Tavaszdalom lebegj

panaszdalok helyett,

eper, cseresznye, meggy

zöld vagy még, véresedj.

Felolvadt mind a hó,

pincébe bújt a szán.

Úgy érzed, élni jó,

de halni is vidám.

Téltánc

Lazult cserép fel és lejár,

jojózik.

Metál zenét süvölt a szél,

pogózik.

A téli szél forog veled

ezerrel.

Karod ragadja, táncba ránt

december.

Nem óv kabát, se bőr: a szív

a célja.

Szívedbe fut miként a tőr

acélja.

Fogódzanál akármibe,

hiába.

Felöklel, és a mellkasod

cibálja.

Teodicea

Épp teázok: így vagyok teista.

Mi célja volt, mikor teremtett?

Kálvinista tán? Netán deista?

Predesztinált, vagy „úgyfelejtett”?

Látja tán mi jó, s mi rossz ma néked?

S mikor pihensz, mikor vagy ébren?

És tanácsot ad, hová helyezkedj

a koordináta-rendszerében?

Tériszony

Nyár-esteken, ha bús leged kavarja,

fogj rút legyet, ki nyugtodat zavarja,

s földgömb fölé helyezve és kitartva

szédüljön el pimasz legyed, s hadarja:

Jaj! Hogyan kerültem én ilyen magasba!

Tükörszemek

szemem szemed tükre

szemed szemem tükre

két tükör ha szembe fordul

szűkülnek de végtelenbe

Tükörszoba

Alul tükör, felül tükör,

s belül, körül.

Ma látni kell, mi lettem én,

körös-körül.

Mi lett a test? Mi lett a szív?

Mi lett az én?

A számvetés ezernyi kést

szegez felém.

Tükörszobába bújtam el,

ma hagyjatok.

Szöges bakancsban állnak őrt

az angyalok.

Újév

Puha sál a nyakamban a szél,

a havon hegeket hagy a szán.

Betonozza az évet a tél,

január betapasztja a szám.

Simogatja reánk a havat,

szeliden beszitál: sose bánd.

Puha fedlapokat rakogat.

Igazítja reánk a halált.

Újratervezés

Tán neki kéne fogni

újból az egésznek,

itt már a bárányok is

farkasszemet néznek.

Verlaine

hegedű zendül

szurok éj ében

hideg ősz csendül

szomorú éden

kaparászd nékünk

hegedű húrját

muzsikáld éjünk

sokezer búját

hegedüld tűnő

nyaraink álmunk

sohasem szűnő

szomorúságunk

Weöres táj, Weöres ecsettel

Tágas azúr szeme kékje,

lepkefüzér a nyakékje.

Enyhe zefír a ruhája,

búzavetés frizurája.

Hajnali ködfal a vára,

erdei völgy a szobája.

Ágya smaragd, puha pázsit,

elpihen, álmosan ásít.

Szíve pipacs: puha vérfolt.

Álma rubin: Weöres égbolt.

Notes

[←1 ]

kígyóméreg

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

A bánat folyosója

Alkonyvér

Álom

Anakreóni bordal a sörről

A pénz beszél

Apollinaire

Árnyék

A testemet kinőtte már a lelkem

Balassi-dallam Tarbay Edéhez

Balaton

Bánat

Belvárosi sanzon

Bizánc

Bodobács

Budapest

Camera obscura

Dallamos muzsák

Domoszlói advent

Éjszonett

Ember

Emlekszonett

Énangyal

Eső

Ez a szeptember csupa kínlódás

Ez a vonat most van indulóban

Fény

Fészekből kiesett fióka

Folyóiratba haltam

Füstszobor

Fűszálak

Giliszta

Grafitrajz

Gyerekrajz

Halálközeli vers

Hálni jár belém a lélek

Holt költők társtalansága

Hószonett

Ikarosz dédunokája

Jézus a Blahán

Jónás próféta panasza

Karácsony

Kardvirág

Kassák feje

Katonatemető

Kávé

Kísértetek

Kísértetek a Mátrában

Kísértetfalu